Справа № 495/6427/17
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

20 листопада 2017 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Боярського О.О.,

при секретарі Рачицькій І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Шабівської сільської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно та просить суд:

- встановити факт належності житлового будинку та господарських споруд, розташованих на земельній ділянці площею 0,15 га, за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Біленьке, вул.. Вільна, 58, за померлим ОСОБА_2;

- встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3, який помер 24.02.2012 року;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок № 58, розташований на земельній ділянці площею 0,15 га по вул.. Вільній, с. Біленьке Білгород-Дністровського району Одеської області.

При цьому, ОСОБА_4 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що вказаний житловий будинок № 58 по вул.. Вільній в с. Біленьке за життя належав її чоловікові ОСОБА_2, який помер 24.02.2012 року, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, оформлений 11.11.1998 року Одеською товарною біржею. Заповіту на випадок своєї смерті померлий не залишав. На час відкриття спадщини ОСОБА_1 постійна проживала та була зареєстрована в одному будинку з чоловіком ОСОБА_2 Син позивачки та спадкодавця ОСОБА_2 ОСОБА_5, помер 22.03.2017 року, його спадкоємцем першої черги є лише мати позивачка по справі. Отже, ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем свого померлого чоловіка ОСОБА_2, проте, постановою державного нотаріусу ОСОБА_6 від 22.08.2017 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через невідповідність правовстановлюючого документу діючим вимогам законодавства, а саме, Договір купівлі-продажу, укладений та посвідчений на Одеській товарній біржі не є належним доказом права власності на житловий будинок спадкове майно.

Позивачка в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву з проханням судове засідання провести без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник Шабівської сільської ради у судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду заяву з проханням справу розглянути без представника сільської ради, проти позову не заперечують.

У відповідності з ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участі у справі,чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд вважає за можливе задовольнити позовну заяву з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.02.2012 року помер чоловік позивачки ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 286577, актовий запис № 24, складений виконавчим комітетом Шабівської сільської ради.

Факт родинних відносин позивачки з померлим підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЧЭ № 418971, актовий запис № 4134, складений Кишинівським міським бюро ЗАЦС 11.12.1969 року.

За життя померлий Заповіт не складав, отже спадщина відкрилась за законом.

У відповідності з п.1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

22.03.2017 року помер син позивачки та померлого ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 481800, актовий запис № 395, складений Білгород-Дністровським міськрайонним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Єдиним спадкоємцем першої черги ОСОБА_5 є його мати ОСОБА_1.

З матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_2, копії якої були надані на запит суду, вбачаються такі обставини. 15.08.2012 року до Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті чоловіка, на підставі якої була відкрита спадкова справа № 321/2012 до майна померлого ОСОБА_2.

Згідно з довідками виконавчого комітету Шабівської сільської ради № 800 та № 801 від 13.08.2012 року, разом з ОСОБА_2, який помер 24.02.2012 року, за адресою: с. Біленьке, вул.. Вільна, 58 була зареєстрована та проживала ОСОБА_1.

Частинами 1,3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм вбачається, що прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч.1 ст.1270 ЦК України строк.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, позивачка вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки на момент відкриття спадщини вона постійно проживала з спадкодавцем та протягом шести місяців після смерті чоловіка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Однак, 22.08.2017 року державний нотаріус ОСОБА_6 виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність належного правовстановлюючого документу, оскільки договір купівлі-продажу будинку від 11.11.1998 року був укладений та посвідчений на Одеській товарній біржі під номером 1958/Б та в подальшому нотаріально не був засвідчений. На сьогоднішній день, діючим законодавством договір купівлі-продажу укладений на товарній біржі не відноситься до правовстановлюючих документів.

Згідно з п.4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації проводиться нотаріусом після подання установчих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту вказаного майна.

За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (п.п.23, 24), свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Для встановлення дійсних обставин справи та її правильного вирішення, суд приймається до уваги наступне.

Рішенням Шабівської сільської ради № 3/VІ-ХХІІІ від 24.12.1998 року ОСОБА_2 було передано земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель по вул.. Вільній, 58 в с.Біленьке Білгород-Дністровського району.

У відповідності до ст. ст. 8, 9, 15 Закону України «Про товарну біржу», членами товарної біржі є прийняті в її склад фізичні особи. Член товарної біржі має право сам здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, яка являє собою купівлю-продаж товарів, дозволених до обороту на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі, якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на товарній біржі.

На момент укладення угоди купівлі-продажу сторони були членами біржі зі статусом «Н», що вказано в самому договорі. Зазначена біржова операція являла собою угоду купівлі-продажу нерухомого майна, допущену до обороту на товарній біржі.

Між покупцем ОСОБА_2 та ОСОБА_7 була досягнута згода за всіма істотними умовами договору. Свої зобов'язання покупець виконав повністю, коли передав гроші за придбаний житловий будинок. Факт передачі покупної ціни від покупця до продавця підтверджується пунктом 5 договору № 1958/Б від 11.11.1998 року, згідно з яким продавцем отримана сума в розмірі 9 177 000 грн. за відчужуваний будинок до підписання договору.

Відповідно до п. 11 зазначеного Договору: цей договір у відповідності з вимогами, встановленими ст.. 15 ЗУ «Про товарну біржу», зареєстровано на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод нерухомістю, реєстраційний номер 11.11.1998/Б від 11.11.1998 року. Договір подальшого нотаріального посвідчення не підлягає.

Вказаний договір купівлі-продажу був вчинений в листопаді 1998 року, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, який на той час регулював купівлю-продаж майна.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р., п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮУ від 03.03.2004 р. за № 20/5, підставою для державної реєстрації, що посвідчує виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, та підтвердженням такого права (правовстановлюючим документом), є в тому числі договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав тощо.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Водночас, необхідно зазначити, що, незважаючи на обов'язковість нотаріальної форми договору купівлі-продажу житла, в якому хоча б однією з сторін є громадянин, діюче на той час законодавство допускало можливість визнання угоди, яка хоча й укладена з порушенням нотаріальної форми, але вважається дійсною.

За положеннями ч.2 ст. 47 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Підсумовуючи викладене, враховуючи відсутність заперечень від відповідача, суд вважає обґрунтованою вимогу позивачки про встановлення факту належності житлового будинку № 58 по вул.. Вільній в с. Біленьке її померлому чоловікові ОСОБА_2. Проте, суд не вбачає необхідності для задоволення вимоги позивачки про встановлення факту прийняття нею спадщини, оскільки даний факт відбувся, про що вище судом зазначалось.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Оскільки позивачці відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд доходить висновку, що позивачка може реалізувати своє право на оформлення спадщини лише в судовому порядку.

У відповідності до ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та визнати за позивачкою право власності на спадкове майно, оскільки вони обґрунтовані, доведені та спрямовані на захист їх спадкових прав.

Керуючись ст.ст. 5, 1218, 1258, 1261, 1268, 1269, 1275 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 174, 209, 213, 214-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Встановити факт належності житлового будинку № 58 по вул.. Вільній в с. Біленьке Білгород-Дністровського району Одеської області, що розташований на земельній ділянці площею 0,15 га та складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 78,7 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., веранди літ. «а», літньої кухні літ. «Б», вбиральні літ. «В», споруд № 1-5, ОСОБА_2, який помер 24.02.2012 року.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на житловий будинок № 58 по вул.. Вільній в с. Біленьке Білгород-Дністровського району Одеської області, що розташований на земельній ділянці площею 0,15 га та складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 78,7 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., веранди літ. «а», літньої кухні літ. «Б», вбиральні літ. «В», споруд № 1-5.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя