У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

19 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

КадєтовоїО.В., Карпенко С.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління юстиції в Київській області, про визнання будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на Ѕ частину будинку й на Ѕ частину земельної ділянки, визнання договору дарування житлового будинку недійсним за касаційноюскаргоюОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на Ѕ частину будинку й на Ѕ частину земельної ділянки, визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Посилався на те, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 на земельній ділянці, розташованій у с. Мила Києво-Святошинського району Київської області по АДРЕСА_1, яка належала сестрі ОСОБА_4 -ОСОБА_5., та з її дозволу збудували будинок. Після завершення будівництва право власності на будинок було зареєстрованоза сестроюОСОБА_4. - ОСОБА_5

11 грудня 2004 року ОСОБА_5 подарувала будинок ОСОБА_4

Посилаючись на те, що спірний будинок є спільним сумісним майном подружжя, вважає, що він має право на Ѕ частину будинку та Ѕ частину земельної ділянки, на якій будинок розташований.

Уточнивши позовні вимоги, просив визнати спірний будинок спільним сумісним майном подружжя, визнати за ним право власності на Ѕ частинуу будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,075 га, на якій розташований будинок;визнати договір дарування будинку від 11 грудня 2004 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, недійсним в частині відчуження Ѕ частини будинку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 квітня 2015 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 30 червня 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від2 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові зі зміною правового обґрунтування відмови.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судаминорм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасуватирішення суду першої інстанції та рішенняапеляційного суду.

У судовому засіданні представник позивача, підтримала доводи касаційної скарги, просила ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до пункту 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 січня 1998 року, розірвання шлюбу зареєстровано 7 березня 2012 року.

11 грудня 2004 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок у с. Мила Києво-Святошинського району Київської області, що по АДРЕСА_1, який їй належав на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26 жовтня 2004 року Дмитрівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що цей будинок будували він та його дружина ОСОБА_4 на земельній ділянці, виділеній ОСОБА_5, та з її дозволу.

Під час розгляду справи ОСОБА_5 звернулась із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, мотивуючи тим, що ОСОБА_7 був обізнаний про оформлення на неї права власності на будинок з 2004 року, а також про укладення договору дарування ОСОБА_8 спірного майна, та з 2004 року не заперечував проти цього.

Матеріали справи містять копію заперечень ОСОБА_3 на позовну заяву ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, що датовані 12 листопада 2012 року, у якихОСОБА_3 підтверджує свою обізнаність про оформлення будинку на ОСОБА_5 та про дарування майна ОСОБА_8 у 2004 році.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції послався на пропуск позивачемстроків позовної давності на звернення до суду за захистом прав, а також на необґрунтованість позову.

Апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення та змінюючи правові підстави для відмови у позові, виходив із того, що позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки дізнався про порушення свого права у 2013 році, але позов не доведений належними та допустимим доказами, тобто порушення прав ОСОБА_3 судом не встановлено, тому відмовив у позові за його необґрунтованістю. Також апеляційний суд зазначив, що позов є передчасним, оскільки позивач не ставив питання про неправомірність набуття ОСОБА_5 права власності на спірний будинок.

До такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскарженого судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду з їх оцінки, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.І.Євтушенко Є.П.Євграфова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко