У х в а л а

іменем україни

1 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Садівничого товариства «Строитель» до ОСОБА_3, Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - управління Держземагенства у Вільнянському районі Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсним та скасування рішення про приватизацію земельної ділянки за касаційною скаргою Садівничого товариства «Строитель» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 3 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року садівниче товариство «Строитель» (далі - СТ «Строитель») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у 2000 році ОСОБА_4, спадкоємцем якого є відповідач ОСОБА_3, шляхом приватизації отримав у власність земельну ділянку площею 0,1008 га, розташовану на території СТ «Строитель». До складу цієї земельної ділянки незаконно увійшла частина земельної ділянки загального користування, яка товариством призначалася під господарський двір, що унеможливлює її використання, оскільки ОСОБА_3 чинить у цьому перешкоди. При приватизації земельної ділянки ОСОБА_4 із суміжними землекористувачами її межі не узгоджував, на момент приватизації земельної ділянки був відсутній у списках членів садівничого товариства.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати недійсним та скасувати рішення сільської ради № 27 від 14 березня 2000 року щодо надання дозволу на приватизацію ОСОБА_4 земельної ділянки, розташованої на території садівничого товариства, та визнати недійсним державний акт про право власності на цю земельну ділянку.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 3 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі СТ «Строитель», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що на підставі рішення Запорізького облвиконкому від 11 листопада 1987 року та рішення Вільнянського райвиконкому від 12 листопада 1987 року Запорізькому виробничому об'єднанню «Запоріжбуддеталь» для організації колективного саду було виділено 9 га земель, про що видано державний акт на право користування землею.

За даними Головного управління статистики у Запорізькій області, дата первинної реєстрації СТ «Строитель» 10 березня 1988 року.

Власником земельної ділянки площею 0,1008 га, розташованої на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, на підставі державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 7липня 2000 року Михайлівською сільською радою народних депутатів Вільнянського району Запорізької області на підставі рішення Михайлівської сільською радою народних депутатів Вільнянського району Запорізької області від 14 березня 2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення садівництва, був ОСОБА_4

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 23 жовтня 2014 року, ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом після ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і до спадкового майна увійшла і вказана земельна ділянка.

Звернувшись до суду з позовом, СТ «Строитель» посилався на те, що у 2000 році при приватизації земельної ділянки ОСОБА_4 не були погоджені її межі із суміжними землекористувачами, тому ним була приватизована частина земельної ділянки, що є землею загального користування, оскільки на ній розташовані інженерні споруди, опори ліній електропередач тощо, які використовує позивач, а спадкоємець ОСОБА_4 - відповідач ОСОБА_3 перешкоджає товариству у користуванні цією земельною ділянкою.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що у справі відсутні висновки спеціалістів, відповідно до яких можна було б стверджувати про порушення прав позивача. Також суд вказав, що саме по собі ненадання акта погодження меж з суміжними землекористувачами не може бути підставою для визнання недійсним акта на право власності на земельну ділянку, оскільки такий акт на час приватизації земельної ділянки у 2000 році не вимагався. Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з недоведеності позовних вимог.

З такими висновками погоджується і колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

На час створення СТ «Строитель» як порядок створення та організації колективного садівництва і городництва, так і порядок складання, видачі, реєстрації, зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, регулювалися постановою Ради Міністрів УРСР від 14 лютого 1985 року № 65 «Про впорядкування організації колективного садівництва і городництва» та Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації, зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції 2001 року) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Пунктом 6 Перехідних положень вказаного ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Тобто, з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи права користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості), а з 2 травня 2009 року - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд. Х «Перехідні положення» ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди у розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Як у позовній заяві так і в апеляційній так касаційній скаргах позивач посилався на те, що межі земельної ділянки, переданої СТ «Строитель», затверджені як план садівничого товариства виконавчим комітетом районної ради народних депутатів у березні 1988 року, і саме на підставі цього плану відбувалась передача членам товариства земельних ділянок у власність.

Суд, розглядаючи справу, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин передачі СТ «Строитель» земельної ділянки площею 9 га саме у таких межах, на які посилався позивач у позовній заяві, оскільки за матеріалами справи земельна ділянка площею 9 га була передана на підставі рішення Запорізького облвиконкому від 11 листопада 1987 року та рішення Вільнянського райвиконкому від 12 листопада 1987 року № 289 Запорізькому виробничому об'єднанню «Запоріжбуддеталь» для організації колективного саду, про що видано державний акт про право постійного користування земельною ділянкою; будь-яких даних про те, що СТ «Строитель» набув право користування цією земельною ділянкою у визначений законом спосіб і це право є зареєстрованим у встановленому законом порядку, у справі немає.

Посилання позивача на те, що неузгодження меж земельної ділянки ОСОБА_4 із суміжними землекористувачами перешкоджало її приватизації, є безпідставним, оскільки законодавство, яким регулювались земельні правовідносини на час їх виникнення, таких норм не містить.

Отже, висновки суду про відмову у задоволенні позову є вірними.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої і апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Садівничого товариства «Строитель» відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 3 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.І.Євтушенко О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова