У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоВисоцької В.С.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Карпенко С.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_6, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроінвестпродукт», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Київської області від 06 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 08 квітня 2011 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроінвестпродукт» (далі - ТОВ «Агроінвестпродукт») укладений кредитний договір № 13943-20/11-1 для корпоративних клієнтів, за яким банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію та в її межах надав кредитні кошти на наступних умовах: сума кредиту - 15 млн грн; кінцевий термін повернення кредиту - 07 квітня 2012 року; процентна ставка - 19 %. Вказував, що в подальшому сума кредиту за домовленістю сторін була збільшена до 16 млн 800 тис. грн, процентна ставка - до 21 %. Згідно з п. 4.1 кредитного договору повернення кредиту здійснювалося позичальником шляхом перерахування коштів зі свого поточного рахунку на позичковий рахунок у АБ «Київська Русь». Заборгованість за кредитом поверталася позичальником відповідно до Графіка зменшення ліміту кредитування. У випадку порушення позичальником встановлених цим пунктом договору строків повернення кредиту, сума несплаченої в строк заборгованості за кредитом вважається простроченою та переноситься банком на рахунки для обліку простроченої заборгованості позичальника за кредитом.

Проте ТОВ «Агроінвестпродукт» зобов'язання по поверненню суми кредиту не виконало, внаслідок чого виникла заборгованість. На забезпечення виконання зобов'язань позичальника 08 квітня 2011 року між банком та ОСОБА_6 укладений договір поруки № 14113-20/11-5, за яким останній поручився перед кредитором за виконання боржником - ТОВ «Агроінвестпродукт» зобов'язань згідно з умовами кредитного договору.

Просив стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за кредитом у розмірі 22 802 704 грн 02 коп., з якої: заборгованість за кредитом у розмірі 16 млн 800 тис. грн; несплачені відсотки у розмірі 3 430 200 грн; пеня за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 421 643 грн 75 коп.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 187 506 грн 85 коп.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 593 753 грн; прострочена заборгованість за кредитом з урахуванням індексу інфляції у розмірі 369 600 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 06 жовтня 2016 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» заборгованість у розмірі 22 802 704 грн 02 коп., що складається із: заборгованість за кредитом у розмірі 16 млн 800 тис. грн; несплачені відсотки у розмірі 3 430 200 грн; пеня за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 421 643 грн 75 коп.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 187 506 грн 85 коп.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 593 753 грн; прострочена заборгованість за кредитом з урахуванням індексу інфляції у розмірі 369 600 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що права позивача на стягнення з відповідача як поручителя заборгованості за кредитним договором є недоведеними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд керувався тим, що ОСОБА_6 поручився перед ПАТ «Банк «Київська Русь» за виконання ТОВ «Агроінвестпродукт» його обов'язків за кредитним договором. Оскільки боржник ТОВ «Агроінвестпродукт» своїх обов'язків у частині повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування ним належним чином не виконувало, тому банк на підставі ст. ст. 553, 554 ЦК України має право вимоги до поручителя про стягнення заборгованості боржника за кредитним договором.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Судами встановлено, що 08 квітня 2011 року між АБ «Київська Русь» (нині - ПАТ «Банк «Київська Русь») та ТОВ «Агроінвестпродукт» укладений кредитний договір № 13943-20/11-1 для корпоративних клієнтів, за яким банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію та в її межах надав кредитні кошти на наступних умовах: сума кредиту - 15 млн грн; кінцевий термін повернення кредиту - 07 квітня 2012 року; процентна ставка - 19 % (а. с. 40−43, т. 1).

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором 08 квітня 2011 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_6 укладений договір поруки, за яким останній поручився перед кредитором за виконання боржником зобов'язань згідно з умовами кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-701цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Агроінвестпродукт» своїх обов'язків у частині повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування ним належним чином не виконувало, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за кредитним договором.

У матеріалах справи міститься договір про внесення змін до договору поруки від 08 квітня 2011 року № 14113-20/11-5, датований 07 квітня 2014 року, який не містить підпису поручителя ОСОБА_6,у п. п. 2.2.1, 2.2.2 якого передбачено, що поручителю добре відомі і зрозумілі всі умови та зобов'язання боржника за кредитним договором, у тому числі: повернути кредитору кредит у сумі 16 млн 800 тис. грн зі сплатою 21 % річних, тобто збільшено обсяг відповідальності поручителя (а. с. 63−67, т. 2).

При цьому суд апеляційної інстанції не надав цій обставині належної правової оцінки, не звернув уваги, що після реквізитів сторін, де відсутні підписи як позичальника, так і поручителя, після п. 8 зазначені п. п. 2, 3, 4, який повторює п. 7.11 і лише після цього підписи усіх сторін (а. с. 68, т. 2), однак підписання цього договору заперечує поручитель.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стягуючи суму заборгованості з поручителя, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивачем не надано беззаперечних доказів укладення між сторонами 07 квітня 2014 року договору про внесення змін до договору поруки від 08 квітня 2011 року № 14113-20/11-5, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи та які правовідносини з них випливають, а саме: чи не є договір поруки таким, що припинений у силу вимог ст. 559 ЦК України з урахуванням строку дії кредитного договору до 07 квітня 2012 року та звернення з позовом до відповідача у січні 2015 року, не дав належної оцінки поясненням відповідача щодо відсутності його підпису на договорі від 07 квітня 2014 року, яким збільшено обсяг відповідальності поручителя.

Крім того, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, апеляційний суд, ухвалюючи рішення про стягнення суми заборгованості, в тому числі сум відсотків, пені, процентів, інфляційних, у мотивувальній частині рішення не навів відповідних розрахунків, з яких він виходив.

У касаційній скарзі зазначено, що договір про внесення змін до договору поруки від 08 квітня 2011 року № 14113-20/11-5, укладеного 20 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь», ОСОБА_6 та ТОВ «Агроінвестпродукт», за яким було розірвано договір поруки, і зобов'язання відповідача як поручителя припинилося. При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що даний договір є нікчемним відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та не створює юридичних наслідків.

Однак з доводів касаційної скарги та матеріалів справи вбачається, що як у суді першої інстанції, так і у суді апеляційної інстанції відповідач заперечував підпис вказаного договору від 08 квітня 2014 року та просив призначити судову почеркознавчу експертизу, витребувати оригінал додаткової угоди від позивача, призначити судову технічну експертизу (а. с. 229−231, т. 1, а. с. 73, 74 т. 2).

На зазначені клопотання суди не звернули уваги, разом з тим відсутність у відповідача оригіналу договору унеможливлює звернення його до спеціаліста чи експерта-почеркознавця для надання доказів на спростування доказів, наданих позивачем.

Разом з тим суди при розгляді справи зобов'язані дотримуватися принципу рівності сторін з урахуванням того, що з одного боку спору є фізична особа, можливості якої у збиранні доказів апріорі є меншими ніж у Фонді гарантування вкладів фізичних осіб, який має як матеріальні, так і кадрові ресурси для відстоювання своєї позиції.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Однак у вказаному випадку суд цієї вимоги не дотримався, тому питання нікчемності додаткової угоди від 08 квітня 2014 року залежить від перевірки обставин чинності договору поруки та доведення тієї обставини, що саме відповідач його підписав.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343−345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 06 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:В.С. Висоцька
Судді: Ю.Г. Іваненко
С.О. Карпенко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак