Справа № 133/1289/16-ц Провадження № 22-ц/772/2050/2017Головуючий в суді першої інстанції Сорока Д. В.
Категорія 5Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сопруна В.В., Марчук В.С.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участі третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог, Козятинської державної нотаріальної контори Вінницької області, про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя й визнання права власності на ? частину квартири,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, який у послідуючому уточнила та просила: визнати квартиру АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності її та її покійного чоловіка ОСОБА_6, а також визнати за нею право власності на 1/2 частки цієї квартири.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 19 жовтня 1982 року вона з ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали у м. Донецьк, де у них була чотирьохкімнатна квартира, дача, машина, гараж. У 2008 році вони це майно продали та переїхати до м. Козятин Вінницької області. Отримані кошти за продаж майна вони з чоловіком розмістили на вклад у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

У 2008 році, на підставі договору купівлі-продажу, оформленого на ім'я чоловіка, за письмовою згодою позивача, як дружини, вони придбали трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 та ще одну трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2, оформивши її на ім'я ОСОБА_2, в яку вони з чоловіком заселилися.

Іншу квартиру (АДРЕСА_1) позивач та її чоловік вирішили надати для проживання сім'ї ОСОБА_3 (племінниці позивача - ОСОБА_8 та її чоловіку ОСОБА_3). У 2014 році ОСОБА_6 на 1/2 частку цієї квартири склав заповіт на відповідача ОСОБА_3

04 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було розірвано, ОСОБА_8 із займаної квартири разом із дітьми переїхала проживати до своєї матері, а її колишній чоловік залишився проживати у цій квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року чоловік позивача ОСОБА_2 помер. Після його смерті відповідач, як спадкоємець за заповітом, а вона та двоє синів чоловіка від його першого шлюбу (ОСОБА_4 та ОСОБА_5), як спадкоємці за законом, звернулись із заявами про прийняття спадщини до Козятинської державної нотаріальної контори Вінницької області. Нотаріус роз'яснив ОСОБА_2 про її право на обов'язкову частку у спадщині, але остання відмовилась від неї на користь ОСОБА_3

Приблизно в той же період, ОСОБА_3, перебуваючи у квартирі позивача, у присутності своїх батьків, отримав від неї 4 000 доларів США для придбання легкового автомобіля, так-як у своєму віці сама вона не могла їздити на авторинок. Придбавши за ці гроші автомобіль, відповідач пообіцяв ОСОБА_2, що за першої ж її вимоги реєстрацію права власності на машину переоформить на неї.

У червні 2016 року, відповідач прийшов до ОСОБА_2 та попросив, щоб вона передала йому правовстановлюючі документи та технічну документацію на вказану квартиру № АДРЕСА_1, мотивуючи необхідністю пред'явити їх нотаріусу. Ці документи позивач йому надала.

Після того, як ОСОБА_2 попросила повернути їй документи та переоформити на неї реєстрацію автомобіля, ОСОБА_3 відповів відмовою та зауважив, що документи вона більше не побачить, а машину отримує тільки за рішенням суду.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року позов задоволено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Зокрема, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 371 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 1, 3 ст. 347 ЦК України визначено, що особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві і не припинилися внаслідок його смерті.

У п. 37 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності . Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 5) 19 жовтня 1982 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб.

У період перебування у шлюбі, ОСОБА_6, 17 листопада 2008 року, на підставі укладеного з ОСОБА_9 договору купівлі-продажу, придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 38). Реєстрацію права власності на квартиру здійснено за ОСОБА_6 (а.с. 39).

16 січня 2014 року ОСОБА_6 складено заповіт, згідно якого він вказану квартиру заповів ОСОБА_3 (а.с. 36-37).

Рішенням 36 сесії 6 скликання Козятинської міської ради Вінницької області від 23 лютого 2014 року № 1039-VI АДРЕСА_1 перейменовано на «АДРЕСА_1» (а.с 99).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 8).

03 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Козятинської державної нотаріальної кантори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, одночасно повідомивши, що дружина померлого ОСОБА_2 має право на обов'язкову частку у спадковому майні (а.с. 30 зворот).

Із заявами про прийняття спадщини за законом, у передбачений законодавством для цього строк, звернулися сини померлого: ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які претендували на успадкування іншого майна (а.с. 29, 31 (зворот)).

01 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до цієї ж нотаріальної контори із заявою, якою повідомила, що їй відомий зміст вказаного заповіту, роз'яснено положення ст. 1241 ЦК України та зміст ст. 60 СК України, і вона за своєю волею відмовляється від спадщини та одержання обов'язкової частки у ній. Своєю заявою ОСОБА_2 відмовилася як від обов'язкової частки у спадковому майні, так і від спадщини після смерті чоловіка взагалі. Заяву про відмову від спадщини вона у встановлений законом строк не відізвала (а.с. 30).

Право власності позивача на 1/2 частку спірної квартири оспорює та не визнає відповідач, посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 і квартира в цілому має перейти у його власність у порядку спадкування, так як позивач відмовилась у 6-ти місячний термін від отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири. ОСОБА_3 не повертає ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на спірну квартиру та не допускає її до цієї квартири.

Встановивши вказані обставини та керуючись наведеними вище нормами матеріального права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивач у передбачений законом спосіб не подавав до органу державної реєстрації прав на нерухоме майно заяви про відмову від права власності від своєї частки у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру та відповідного запису до державного реєстру про це внесено не було, тому таке право позивача не припинено. З огляду на наведені положення норм матеріального права та зміст поданої ОСОБА_2 заяви до нотаріальної контори про відмову від одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, така заява не може розцінюватись як відмова позивача від своєї частки у праві спільної сумісної власності.

Фактично всі доводи апеляційної скарги зводяться до того, що із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя ОСОБА_2 до нотаріуса не зверталась, натомість у заяві про відмову від спадщини вказала, що на отримання свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні вона не претендує, тому вона не має права вимагати визнання за нею права власності на ? частки квартири.

Такі твердження колегія суддів відхиляє, оскільки, як вже вище зазначалось, припинення права власності на нерухоме майно законодавець пов'язує із вчиненням відповідних дій, передбачених ч. 3 ст. 347 ЦК України, які позивачем здійснено не було.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : В.В. Сопрун

В.С. Марчук