РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017 м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді Куцоконя Ю.П.,

з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника виконавчого комітету Рівненської міської ради

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Рівне

справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, уточнив позовні вимоги та посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві, просить суд визнати за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на 1/3 (одну третю) частину квартири № 28 у будинку № 12а на вулиці Київській у місті Рівне, що належала на праві власності ОСОБА_4, який помер у 2006 році.

Представник виконавчого комітету Рівненської міської ради ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечила проти визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на вказану частину квартири.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд прийшов до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому суд вважає, що наявні законні та достатні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що квартира № 28 у будинку № 12а на вулиці Київській у місті Рівне (далі квартира) належала на праві спільної часткової власності покійному чоловіку позивача ОСОБА_5, його покійному батьку ОСОБА_4 та його покійній матері ОСОБА_6 на підставі договору міни від 02 серпня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за № 4566.

Після придбання квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали в ній та були зареєстровані. 13 грудня 2005 року ОСОБА_4 був знятий з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

У 2006 році ОСОБА_4, який на той час проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, помер. Заповіту ним складено не було, а спадкоємцями першої черги за законом після його смерті були його дружина ОСОБА_6 та його син ОСОБА_5, які на момент смерті разом зі спадкодавцем не проживали та не зверталися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом.

Згідно інформації Рожищенської державної нотаріальної контори від 21 листопада 2017 року, спадкова справа щодо майна померлого у 2006 році ОСОБА_4 не відкривалась і станом на 21 листопада 2017 року із заявами відносно оформлення спадщини після його смерті ніхто із спадкоємців не звертався.

Таким чином, право власності на 1/3 частину квартири, що належала ОСОБА_4, ні до кого не перейшло.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на даний час зареєстровано право власності лише на 1/3 частину квартири за позивачем, а право власності на інші 2/3 частини квартири не зареєстровано.

23 січня 2014 року помер ОСОБА_5 Позивач ОСОБА_3 проживала однією сімєю з ОСОБА_5 у квартирі № 28 у будинку № 12а на вулиці Київській у місті Рівне без реєстрації шлюбу з жовтня 2000 року по день його смерті, тобто по 23 січня 2014 року.

Вказані обставини встановлені рішенням Рівненського міського суду від 22 грудня 2014 року у справі № 569/15652/14-ц за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, яке набрало законної сили 06 січня 2015 року.

Відповідно до вимог частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ОСОБА_5 на час своєї смерті заповіту не залишив, дітей та батьків не мав. Позивач, як єдиний спадкоємець після смерті ОСОБА_5, звернулася до нотаріальної контори та 20 травня 2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на 1/3 частину квартири, в якій проживала разом з ОСОБА_5 з жовтня 2000 року по день його смерті та проживає в ній до теперішнього часу і зареєстрована за вказаним місцем проживання.

Оцінюючи досліджені по справі докази у їх сукупності, суд встановив, що ОСОБА_5 у період з 2006 року по 2014 рік (8 років) відкрито та безперервно володів 1/3 частиною квартири, що належала його батьку ОСОБА_4 З 24 січня 2014 року і по теперішній час (3 роки 11 місяців) вказаною часткою квартири володіє позивач ОСОБА_3 Таким чином, загальний строк володіння згаданою 1/3 частиною квартири становить майже 12 років.

Згідно частин першої, другої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, оскільки не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Таким чином, визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння майном має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, то він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця.

Як слідує з розяснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова № 5), відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Згідно розяснень, наведених у пункту 13 Постанови № 5, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

У пункті 14 Постанови № 5 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Як встановлено судом, законність обєкта володіння підтверджується договором міни, за яким ОСОБА_4 набув право власності на 1/3 частину квартири.

Про добросовісність володіння 1/3 частиною квартири як ОСОБА_5, так і позивачем ОСОБА_3, свідчить той факт, що право власності ОСОБА_4 припинилося у звязку з його смертю, а його спадкоємці не прийняли спадщину у встановленому законом порядку, отже законний власник у згаданого майна відсутній.

Відкритість, безперервність та давність володіння підтверджується рішенням Рівненського міського суду від 22 грудня 2014 року у справі № 569/15652/14-ц і тому, в силу вимог частини третьої статті 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,60,61,209,212,214,215,218, 223,292,294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на 1/3 (одну третю) частину квартири № 28 у будинку № 12а на вулиці Київській у місті Рівне, що належала на праві власності ОСОБА_4, який помер у 2006 році.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ю.П.Куцоконь