АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 641/8271/16-ц Головуючий 1 інстанції - Ященко С.О.
Провадження № 22ц/790/3902/17 Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИВ:

05.10.2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інших осіб, що проживають там з їхнього дозволу чи згоди або без такого дозволу, а також звільнити квартиру від їхніх речей та майна: меблів, побутової техніки, документів, особистих речей, тварин, рослин тощо.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. У вищевказаній квартирі, незважаючи на реєстрацію місця проживання за іншими адресами, проживають ОСОБА_4.та ОСОБА_5, використовують її для зберігання свого майна та речей. Усних або письмових домовленостей між позивачем та відповідачами немає, правочинів на проживання у вказаній квартирі між сторонами не укладались. Відповідачі не є членами сім'ї позивача і не мають права користуватися квартирою відповідно до положень ст. 405 ЦК України. На даний час відповідачі фактично проживають в спірній квартирі, чим здійснюють позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2017 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що районний суд помилково застосував до спірних правовідносин ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР, в той час як ним було пред'явлено позов на підставі ст. ст. 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, адже суд першої інстанції встановив, але не надав належної оцінки тому факту, що з 26 серпня 2016 року позивач є власником квартири, а не іпотекодержателем. Також апелянт вказував, що реєстрація місця проживання, за відсутності інших достатніх, належних і достовірних доказів, не є безспірним доказом проживання особи у конкретному жилому приміщенні, а тому, той факт, що один із відповідачів зареєстрований за іншою адресою, а інший взагалі не має місця реєстрації жодним чином не свідчить про те, що вони не проживають (постійно або тимчасово) в належній позивачу квартирі, не використовують її для своїх потреб та не зберігають там свої речі чи своїх тварин.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судовим розглядом встановлено, щоз метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, укладеним 08.06.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, згідно умов якого позивач надав відповідачам позику у розмірі 34 500, 00 доларів США, 08.06.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір (а.с. 9-10). Відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_4 передала в іпотеку ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

У відповідності до п. 11 іпотечного договору у випадку невиконання боржником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов'язань за договором у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки, що є предметом договору. Це застереження відповідно до Закону вважається договором про задоволення вимої іпотекодержателя та свідчить про одну з наступних обставин: а) набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. Підписанням договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на набуття права власності на предмет іпотеки до іпотеко держателя, а власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність; б) продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку".

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, щодо об'єкта нерухомого майна № 66759859 від 28.08.2016 року, ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру 26.08.2016 року на підставі іпотечного договору № 1756 від 08.06.2012 року.

Посилаючись на те, що у належній їй квартирі фактично проживають ОСОБА_4, ОСОБА_5, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність законодавчої заборони статтею 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною 2 статті 109 ЖК УРСР виселення громадян з жилого приміщення, без надання іншого житлового приміщення, за умови, якщо вказане житло було придбано не за кредитні кошти, повернення яких забезпечено відповідною іпотекою. Крім того, суд також виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 її прав.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом частини першої статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у нові редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Судовим розглядом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 4-ою Харківської державною нотаріальною конторою 16.11.1999 року, за реєстровим номером 2-5620 (зареєстроване КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 26.01.2000 року, реєстровий номер П-3-6223), тобто воно придбане відповідачем не за рахунок кредитних коштів, забезпечених іпотекою цього житла.

Таким чином, установивши у справі, що ОСОБА_3 набула право власності на відповідну квартиру у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки і з цих підстав просить виселити колишнього власника ОСОБА_4, яка передала в іпотеку квартиру, придбану не за рахунок кредиту, а також ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову та виселення відповідачів із квартири без надання їм іншого постійного житла.

Той факт, що на теперішній час ОСОБА_3 є власником відповідної квартири не спростовує правильності висновків суду першої інстанції щодо регулювання спірних правовідносин статтею 109 ЖК УРСР.

Саме до цього зводиться висновки Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», викладені у постановах від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1033цс15), 16 грудня 2015 року (справа № 6-1469цс15), 22.06.2016 року (справа №6-197цс16) та від 14.12.2016 року (справа №6-1141цс16), який згідно зі статтею 3607 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Також обґрунтованими є висновки суду першої інстанції щодо не доведення позивачем належними та допустимими доказами обставин, на які той посилався як на підставу своїх вимог, що передбачено ст. 60 ЦПК України, а саме щодо фактичного проживання відповідачів у відповідній квартирі та порушенні прав ОСОБА_3

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав задоволення позову не спростовують, оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

О.М. Хорошевський