У Х В А Л А

13 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Управління Державного земельного агентства у м. Дніпропетровську, про зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Встановлено сервітут на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, розміром 1 м. з боку стіни житлового будинку АДРЕСА_2 довжиною 9 м. для надання права встановлення будівельних риштувань та складання будівельних матеріалів з метою ремонту стіни будівлі будинку АДРЕСА_2, який належить на праві власності ОСОБА_5 У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій з ухваленням нового рішення про відмову в позові, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 401, 402 ЦК України, статей 98, 100 ЗК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися апеляційний та касаційний суди, виходив з того, що на підставі висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮУ №1514-16 від 16 вересня 2016 року неможливо перенести вигрібну яму в інше місце на території земельної ділянки по АДРЕСА_1. Також суди встановили, що відсутній причинний зв'язок між деформацією фундаменту будинку АДРЕСА_2 та фактичним розташуванням вигрібної ями, у зв'язку з чим відсутні підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Окрім того, судами встановлено, що сторонами у справі вирішувалося питання про укладення договору сервітуту, однак не змогли дійти згоди.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суди не перевірили, чи зверталися ОСОБА_3 і приватний підприємець ОСОБА_4 з вимогою про встановлення земельного сервітуту безпосередньо до приватного підприємця ОСОБА_5 та чи вирішували його у добровільному порядку.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2012 року суд касаційної інстанції виходив з того, що при ухваленні рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог, встановлюючи постійний безоплатний сервітут, суд першої інстанції не звернув уваги на норми частин 2, 3 ст. 98 ЗК України, якими визначено, що земельні сервітути можуть бути постійними і строковими, а встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею, таким чином суд фактично вийшов за межі заявлених ОСОБА_6 позовних вимог, оскільки останнім питання про термін дії сервітуту та про його оплатність чи безоплатність не порушувалося.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що позивачі не є власниками земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_1, а тому їх право не порушено. Окрім того, позивачі не надали доказів того, що вони зверталися до власника земельної ділянки ОСОБА_5 з пропозицією про укладення договору про сервітут.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 10 березня 2010 року суд, як касаційна інстанція, виходив з того, що судом належно не перевірні доводи відповідачів про те, що в позові фактично йдеться не про земельний сервітут, а про емфітевзис, оскільки при передачі СВАТ «Вінниччина» у користування земельної ділянки для садівництва товариство отримує в безумовне користування всю без виключення земельну ділянку для сільськогосподарського виробництва, при якому власники земельних ділянок втрачають будь-яку можливість користування будь-якою частиною земельної ділянки.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Управління Державного земельного агентства у м. Дніпропетровську, про зобов'язання вчинити певні дії за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко