Номер провадження 2/229/1699/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Петрова Є.В.,

при секретарі Пивовар В.О.,

представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою , що втратила право на користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

У позові вказала, що згідно договору дарування вона стала володарем квартири АДРЕСА_1. В цій квартирі був зареєстрований її чоловік - відповідач по справі ОСОБА_2 З 2014 року відповідач покинув сімю і виїхав з квартири. Реєстрація відповідача в квартирі перешкоджає позивачці в повному обсязі користуватись правом власності, вона змушена сплачувати зайві комунальні послуги, і не може отримати субсидію. Просить захистити право власності позивачки на повноцінне користування житлом та визнати відповідача таким, що втратив право на користування житлом.

У судове засідання з'явився представник позивачки ОСОБА_3 Підтримав позов, просив його задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду.

Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не з'явився, не повідомив причини неявки, заперечень проти позову не надав.

За таких обставин суд вважає за можливе заслухати справу за відсутності відповідачів, на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення, проти такого вирішення справи позивач не заперечував, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд розглядає справу, керуючись вказаною нормою закону, а не ст. ст. 71,72 ЖК України, оскільки житло є власністю позивача на період проживання відповідачів.

Суд встановив, що позивачка являється власником квартири АДРЕСА_2, загальною площею 54,1 кв. м, що підтверджується договором дарування квартири від 26 жовтня 2010 року, зареєстрованим в державному реєстрі за №6102, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_4 /а.с. 5/.

За адресою спірної квартири крім позивачки зареєстровано відповідача по справі ОСОБА_2 /а.с. 7-9,17,18/.

З 2014 року відповідач ОСОБА_2 не проживає в квартирі, не несе витрат на її утримання, не сплачує комунальні платежі, виселився добровільно, вивіз свої особисті речі, виїхав за межі України та проживає в Російській Федерації. Ніхто перешкод відповідачу у користуванні житлом не чинив, не змінював замків на вхідних дверях. Факт непроживання відповідача підтверджується актом від 04 вересня 2017 року, складеним головою територіального комітету мікрорайону 13 ОСОБА_5 за участю сусідів /а. с. 10/.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач відсутній в квартирі понад один рік без поважних причин, що порушує права власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, будь-яких інших домовленостей між ними не існує.

Таким чином, суд вважає, що позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом доведений і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Позивачка по справі вимог щодо розподілу судових витрат, згідно ст. 88 ЦПК не заявляла.

Керуючись ст.ст. 16, 346, 379, 382, 383, 386, 391, 405 ЦК України, на підставі викладеного та ст. ст. 208, 209, 212-215, 218, 223-228 ЦПК України,ст.ст. 71,72 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_6 своєю власністю, визнавши ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким що втратив право користування житлом, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд протягом десяти днів після оголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Є. В. Петров