Справа № 333/2339/17
Провадження № 2/333/1513/17
07 листопада 2017 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Герасименко С.Г.,
при секретарі Уляницькій Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину фіктивним, -
27 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.10.2014 року за його дорученням та в його інтересах між комісіонером ПП «Шлях-2002» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу належного позивачу легкового автомобіля марки ВАЗ 211440, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1. Фактично ж договір не був виконаний, зміна власника відбулася за реєстраційними документами без сплати вартості вищезазначеного легкового автомобіля і зміни місця його зберігання та користування. Посилаючись на зазначене, просив договір купівлі-продажу легкового автомобіля ВАЗ 211440, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 визнати недійсним та визнати за ним право власності на цей автомобіль.
Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином в установленому законом порядку. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача.
Відповідач в судове засідання не з'явилась. Судові повістки про виклик до суду надсилались за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання, однак до суду конверти повернулись з відміткою «за закінченням терміну зберігання» у зв'язку з відсутністю відповідача за місцем проживання, що відповідно до ч. 5 ст.74 ЦПК України вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене належним чином.
Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що 29.10.2014 року між ОСОБА_1 та ПП «Шлях-2002» було укладено договір комісії №29/10/1 на продаж транспортного засобу, відповідно до якого ПП «Шлях-2002» зобовязалось за дорученням ОСОБА_1 здійснити в інтересах останнього від свого імені угоду з продажу легкового автомобіля ВАЗ 211440, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1.
29.10.2014 року між ПП «Шлях-2002» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, а саме легкового автомобіля ВАЗ 211440, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1.
31.10.2014 року зазначений легковий автомобіль за заявою ОСОБА_2 було зареєстровано за нею, про що центром ДАІ 2303 видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.
Фактично ж зміна власника відбулася за реєстраційними документами без сплати вартості легкового автомобіля марки ВАЗ і зміни місця його зберігання та користування.
Зазначений факт підтверджує розписка написана ОСОБА_2 від 28.12.2014 року, згідно якої вона визнала, що автомобіль ВАЗ 211440, державний номер НОМЕР_1, належить ОСОБА_1, у звязку з чим, вона зобовязується переоформити автомобіль на нього, тим самим повернувши йому право власності на автомобіль.
Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно ст. ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Як зазначено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, позивачем доведено відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин. Фіктивний правочин взагалі може не мати правової мети. Будь-який правочин може бути визнаний фіктивним, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.
Фіктивний правочин є нікчемним, оскільки особи, що вчиняють його, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу.
Виходячи з наведеного, надаючи оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що вказаний правочин «договір купівлі-продажу» укладався, але не мав намір створити правові наслідки для його сторін. Доказів протилежного суду не представлено.
Враховуючи вищевикладене та керуючись 203, 215, 234, 626-628 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223, 224, 294 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину фіктивним - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів після отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана до Апеляційного суду Запорізької області, через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Комунарського районного
суду м. Запоріжжя С.Г. Герасименко