Справа № 463/1844/14 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/138/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
Провадження № 22-ц/783/3918/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю - представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року та ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про припинення права на частку в спільному майні з виплатою грошової компенсації, визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, третіх осіб: ОСОБА_6, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про зобовязання не чинити перешкод у доступі та користуванні квартирою та обєднаним з ними позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про припинення права на частку в спільному майні, який в подальшому уточнила та остаточно просила припинити право власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири № 6а по вул. Пекарська, 11 у м. Львові з виплатою їм грошової компенсації вартості даної частини квартири в розмірі 118560,00 грн.; визнати за нею - ОСОБА_2 право власності на квартиру № 6 а на вул. Пекарська, 11 у м. Львові в цілому.

Позовні вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить ? частина квартири № 6а по вул. Пекарській, 11 у м. Львові. Інша частина належала ОСОБА_9, який 27.06.2012 року помер. Після смерті останнього на його частку в квартирі претендують відповідачі по справі, які є його спадкоємцями за законом. Станом на даний час у спірній квартирі проживає позивачка, яка через неможливість спільного проживання (оскільки квартира однокімнатна), просить відповідно до ст. 365 ЦК України припинити право власності відповідачів з виплатою їм грошової компенсації.

Відповідач ОСОБА_4 звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_7, третіх осіб: ОСОБА_6, приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_8, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, який в ході судового розгляду неодноразово уточнювала, остаточно просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири № 6а по вул. Пекарська, 11 у м. Львові в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 в порядку права представлення та з позовом до ОСОБА_2 про зобовязання не чинити перешкод у доступі та користуванні квартирою.

Свої вимоги мотивувала тим, що 27.06.2012 року помер її дід ОСОБА_9, після якого відкрилася спадщина на ? частину квартири № 6 а по вул. Пекарській, 11 у м. Львові, на яку претендують вона, як спадкоємиця по праву представлення після свого батька ОСОБА_10, дідова сестра ОСОБА_7 та дідовий брат ОСОБА_6 Звернувшись в межах шестимісячного строку із заявою про прийняття спадщини їй було відмовлено у звязку з оспоренням в судовому порядку її права на спадкування.

В свою чергу, ОСОБА_7 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування, який в подальшому просила залишити без розгляду.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про припинення права на частку в спільному майні - відмовлено.

В зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_7, третьої особи: ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом - відмовлено.

Обєднаний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування - залишено без розгляду.

Додатковим рішенням від 26 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою - відмовлено.

Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання права власності - відмовлено.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року оскаржила ОСОБА_4

Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року оскаржила ОСОБА_2

Апелянт ОСОБА_2 в обґрунтування апеляційних скарг посилається на те, що оскаржувані рішення є незаконними, необґрунтованими, такими, що ухвалені без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та такими, що ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права. Покликається на приписи ст. ст. 365, 1268 ЦК України. Зазначає, що їй на праві власності належить ? частина квартири № 6а по вул. Пекарській, 11 у м. Львові. Інша частина - належала ОСОБА_9, який 27.06.2012 року помер. Після смерті останнього на його частку в квартирі претендують відповідачі по справі, які є його спадкоємцями за законом. Вказує, що на даний час у спірній квартирі проживає вона - позивачка, і звернулася вона до суду із відповідним позовом через неможливість спільного проживання (оскільки квартира 1-кімнатна) та досягнення будь-якої домовленості щодо даного майна. Просить: рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення, яким її ОСОБА_2 позов задовольнити, припинити право власності відповідачів на спірне майно з виплатою їм грошової компенсації. В іншій частині рішення суду залишити без змін; додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 по визнання права власності скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов ОСОБА_2 задовольнити повністю. Зазначає, що суд першої інстанції як на підставу відмови посилався на відсутність згоди з іншими співвласниками на припинення їхньої частки, що суперечить вимогам ст. 365 ЦК України, яка такої умови не передбачає. Судом також не враховано, що належні відповідачам частки не можуть бути виділені в натурі, що вбачається із висновку експертизи, а володіти спільно цією квартирою неможливо, оскільки її площа складає 20,6 кв.м. Судом першої інстанції також не враховано, що згідно позиції ВССУ допускається припинення частки спадкоємця на спільне майно в процесі спадкування без попереднього оформлення спадкових прав.

Апелянт ОСОБА_4 в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржувані рішення є незаконними, необґрунтованими, такими, що ухвалені без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та такими, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що 26 червня 2012 року помер її дід ОСОБА_9, після якого відкрилася спадщина на ? частину квартири № 6 а по вул. Пекарській, 11 у м. Львові, на яку претендують вона, як спадкоємиця по праву представлення після свого батька ОСОБА_10, рідна сестра діда ОСОБА_7 та рідній брат діда ОСОБА_6 Звернувшись в межах шестимісячного строку із заявою про прийняття спадщини їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю у неї правовстановлюючого документа та у зв»язку з оспоренням в судовому порядку її права на спадкування. Вважає, що відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції обмежив її право на вільне розпорядження майном після набуття його у власність в порядку спадкування на умовах, які відповідають її інтересам. Просить: рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні зустрічного її ОСОБА_4 позову скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову; змінити рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, зазначивши наступні мотиви: «Неналежність відповідачів у справі, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_7 Завдання істотної шкоди ОСОБА_4 припиненням її частки у квартирі з огляду на те, що дана квартира є потенційним її місцем проживання та отримання доходів. ОСОБА_4 не має окремого належного їй житла, проживає з матірю. Разом з тим, з огляду на тимчасове безробіття розглядає належну їй частку квартири як джерело доходів від здачі в оренду. Припинення права власності ОСОБА_4 по ціні 118 560,00 грн. завдасть істотної шкоди ОСОБА_4 у звязку із занадто низькою оцінкою вартості ? частини квартири. Доказом цього є заперечення на висновок експерта, в якому ОСОБА_4 вказала про те, що в ньому завищено вартість відновлюваного ремонту квартири, а також збільшення вартості квартири по відношенню до 118 560,00 грн. на 14 січня 2015 року з огляду зміну курсу валют, зокрема, зросту вартості долара США, що зумовлює здорожчення частки у квартирі, оскільки розрахунок вартості одного квадратного метра квартири зроблений експертом в доларах США станом на сьогодні збільшилась на 8 гривень. Обмеження права ОСОБА_4 на вільне розпорядження майном після набуття його у власність в порядку спадкування на умовах, які відповідають інтересам ОСОБА_4, оскільки припинення права власності по ціні 118560 грн. 00 коп. є по суті набуттям ОСОБА_2 майна у власність за півціни, з чим ОСОБА_4 не згідна. До отримання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 не може розпоряджатися належною їй часткою квартири; в іншій частині рішення залишити без змін; додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів перевіряє в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає лише частково.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимогОСОБА_2 про припинення права власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири № 6а на вул. Пекарська, 11 у м. Львові з виплатою їм грошової компенсації вартості даної частини квартири виходив з того, що для припинення права особи на частку у спільному майні відповідно до ст. 365 ЦК України, необхідним є не лише виконання вимог цієї статті, в тому числі і щодо попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, але обовязковою є наявність також згоди такого співвласника на припинення його права на частку, а оскільки позивачем не досягнуто з усіма відповідачами згоди щодо припинення їх права на частку з виплатою компенсації, то вважає, що відповідна вимога позивача не може бути задоволеною.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст. 1259 ЦК України мав би бути укладений договір про зміну черговості одержання права на спадкування з особою, яка є спадкоємцем за правом представлення, так як спадкоємці за правом представлення є безпосередніми та самостійними наступниками спадкодавця, але зважаючи на те, що жодного договору про зміну черговості одержання права на спадкування ОСОБА_4 не укладала, навіть не виявила ініціативи на його укладення, то прийшов до висновку, що вона не має права на спадкування як спадкоємець першої черги за правом представлення, усунувши від спадкування спадкоємців другої черги дідову сестру ОСОБА_7 та дідового брата ОСОБА_6

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Згідно копії реєстраційного посвідчення від 14.12.1999 року, виданого ЛО ДКП БТІ та ЕОАДРЕСА_1, розташована по вул. Пекарській, 11 у м. Львові в цілому зареєстрована за ОСОБА_9 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Львівським міським нотаріальним округом від 22.10.1999 року № 2231 (т. 1, а.с. 178).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.08.2013 року квартиру № 6а по вул. Пекарській, 11 в м. Львові визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_9. Визнано за ОСОБА_11 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири № 6а в будинку № 11 по вул. Пекарській у м. Львові (т. 1 а.с. 18-21).

Згідно договору дарування від 21.03.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 369, ОСОБА_11 подарувала ОСОБА_2 1/2 частину квартири № 6а в будинку № 11 по вул. Пекарській у м. Львові (т. 1 а.с. 5). На підставі вищезазначеного договору ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на подаровану частину квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 6).

27.06.2012 року помер ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ № 290833 від 29.06.2012 року, актовий запис № 294 (т. 1 а.с. 44).

Після смерті останнього відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: 1/2 частину квартири № 6а в будинку № 11 по вул. Пекарській у м. Львові.

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, був рідним братом ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

26 жовтня 1999 року ОСОБА_9 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_12, яким заповів належну йому на праві власності ? частину квартири № 6 а в будинку № 11 по вул. Пекарській у м. Львові своєму синові ОСОБА_10 (аркуш 21 матеріалів спадкової справи № 12/2012).

ОСОБА_10 помер 01 квітня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ № 174131 від 14.04.2009 року, актовий запис № 1963 (аркуш 19 матеріалів спадкової справи № 12/2012).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, є дочкою ОСОБА_10 (аркуші 16, 17 матеріалів спадкової справи № 12/2012).

З матеріалів спадкової справи № 12/2012 вбачається, що ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини, у звязку із смертю діда - ОСОБА_9, звернулась 23 серпня 2012 року до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8

ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини, у звязку із смертю брата - ОСОБА_9, звернувся 06 липня 2012 року до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частина друга статті 1236 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно із частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у -статтях 1261 1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Врахувавши викладене та проаналізувавши положення статей 1222, 1223, 1245ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що 1/2 частину квартири, яку спадкодавець заповідав сину, який помер до дня відкриття спадщини, слід вважати такою, що не охоплена заповітом, а тому право на спадкування цієї частки майна одержують спадкоємці за законом (статті 1261 - 1265 цього Кодексу).

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Так, статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Крім того, згідно з вимогами частин першої, п'ятої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк тривалістю у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

З матеріалів спадкової справи № 12/2012 вбачається, що ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини, у звязку із смертю діда - ОСОБА_9, звернулась до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 в межах шестимісячного строку, а саме 23 серпня 2012 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 - онука спадкодавця ОСОБА_9 та дочка померлого ОСОБА_10 - сина спадкодавця, успадкувала за законом 1/2 частину спірної квартири, що не охоплена заповітом, за правом представлення.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7, як спадкоємці другої черги за законом, право на спадкування майна брата - ОСОБА_9 не одержали (ст. 1258 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 цього Кодексу право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Зі змісту вищевказаної статті випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-яких з передбачених пп. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об'єкта, який є спільним майном.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 15 травня 2013 року № 6-37цс13.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною, і саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Вищевказані правові позиції в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

На підтвердження виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України позивачем ОСОБА_2 представлено копію квитанції № TR.350853.4161.11 від 07.05.2015 року про внесення грошових коштів еквівалентних вартості спірної 1/2 частину квартири в розмірі 118 860,00 грн. (т. 1, а.с. 230).

З матеріалів справи, а саме технічного паспорта спірної квартири, вбачається, що вона складається з однієї кімнати площею 15,3 кв.м., кухні площею 2,00 кв.м., санвузла площею 2,2 кв.м., коридору площею 1,1 кв.м., вхід до квартири здійснюється в кімнату, через яку здійснюється доступ до інших приміщень.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.

Стаття 212 ЦПК України зазначає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Згідно висновку № 003/15 судової будівельно-технічної експертизи від 14.01.2015 року, проведеної товариством з обмеженою відповідальністю «ГАЛ-СВІТ» на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2014 року, встановлено, що дійсна вартість ? частини квартири 6а по вул. Пекарська, 11 у м. Львові на момент проведення експертизи становить 118560 грн., виділити належну відповідачам ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 1/2 частку квартири 6а по вул. Пекарська, 11 у м. Львові в натурі не надається можливим (т. 1, а.с. 154).

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачка ОСОБА_4 забезпечена житлом та не має наміру проживати в спірній квартирі.

Так, згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 11 квітня 2000 року ОСОБА_4 є співвласником квартири за адресою: м. Львів, вул. Грінченка Б., 8, кв. 105 (т. 1 а.с. 231).

Аналогічне підтверджується довідкою з місця проживання, виданою ЛКП Збоїща 408 від 08.05.2015 року (т. 1 а.с. 232).

В той же час, сторони не заперечують, що позивач ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі, таке підтверджується письмовими доказами (т. 2 а.с. 38). Докази, які б спростовували відсутність у позивача за первісним позовом іншого житла в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи, що спірне нерухоме майно є неподільним, що підтверджується вищевказаним висновком судової будівельно-технічної експертизи від 14.01.2015 року,колегія суддів приходить до висновку, що спільне володіння та користування сторонами спірним майном є неможливим.

Крім того, на підставі викладеного, судова колегія приходить до переконання, що припинення права ОСОБА_4, відповідачки за первісним позовом, на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам як співвласника майна та членам її сім'ї, і не порушить її прав.

З урахуванням обставин справи та зазначених правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про припинення права на частку в спільному майні з виплатою грошової компенсації підлягають до часткового задоволення, а саме - в частині припинення права ОСОБА_4 на ? частину квартири № 6«а» по вул. Пекарській, 11 у м. Львові з виплатою їй грошової компенсації вартості цієї частки в сумі 118 560 грн. 00 коп., яка була внесена ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду згідно квитанції № ТR.350853.4161.11 від 07 травня 2015 року, та визнання права власності ОСОБА_2 на ? частину квартири № 6 «а» по вул. Пекарській, 11 у м. Львові.

Відповідно, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7, третіх осіб: ОСОБА_6, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання за ОСОБА_4 права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, а саме на ? частину квартири № 6 «а» по вул. Пекарській, 11 у м. Львові слід відмовити.

До висновку щодо визначення вартості частки у майні колегія суддів приходить також з врахуванням роз»ясень Пленуму Верховного Суду України, який зокрема у п. 6 Постанови від 4 жовтня 1991 року № 7 (з відповідними змінами та доповненнями) Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок роз'яснив, що розмір грошової компенсації при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

Судом апеляційної інстанції оголошувалась перерва в судовому засіданні з метою мирного врегулювання спору, в тому числі і погодження вартості квартири, однак сторони такої згоди не досягли.

За приписами ст. 10 ЦПК України колегія суддів вживала заходів для сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи: особам, які беруть участь у справі, роз»яснено їх права та обовязки, попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, право на призначення експертизи для встановлення дійсної вартості квартири на час розгляду справи апеляційним судом. Однак, жодна із сторін не виявила бажання скористатися такими правами, пояснивши, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для ухвалення рішення у справі.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення від 25 квітня 2017 року про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання права власності в цілому виходив з того, що оскільки рішенням Личаківського районного суду м. Львовавід 22.01.2016 року було відмовлено у задоволенні первісної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про припинення права на частку в спільному майні (з підстав того, що для припинення права особи на частку у спільному майні, відповідно до ст. 365 ЦК України, необхідним є не лише виконання вимог цієї статті, в тому числі і щодо попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, але обовязковою є наявність також згоди такого співвласника на припинення його права на частку, а такої згоди позивачем не досягнуто з усіма відповідачами), то відповідно відсутні і підстави для задоволення первісної вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на квартиру № 6а на вул. Пекарська, 11 у м. Львові в цілому.

Проте слід зазначити, що позивачка ОСОБА_2 згідно договору дарування від 21.03.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 369, є власником 1/2 частину квартири № 6а в будинку № 11 по вул. Пекарській у м. Львові (т. 1 а.с. 5), що підтверджується і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 6), а тому позовна вимога про визнання за нею права власності на квартиру № 6а по вул. Пекарська, 11 у м. Львові в цілому є безпідставною.

В той же час, припинивши право на частку спадкоємця ОСОБА_4 з виплатою їй грошової компенсації за рахунок ОСОБА_2, колегія суддів приходить до висновку про підставність позову ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності не на квартиру в цілому, а лише на цю ? частину квартири № 6 а на вул. Пекарська, 11 у м. Львові. З цих підстав додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львовавід 25 квітня 2017 року про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання права власності слід скасувати та ухвалити нове, яким визнати право власності ОСОБА_2 на ? частину квартири № 6 «а» по вул. Пекарській, 11 у м. Львові.

Також 26 лютого 2016 року суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою за безпідставністю заявлених вимоги, оскільки право на користування даним майном у позивача відсутнє.

Враховуючи вищезазначене, у справі, яка переглядається (припинення права ОСОБА_4 на ? частину квартири № 6«а» по вул. Пекарській, 11 у м. Львові з виплатою їй грошової компенсації вартості цієї частки в сумі 118 560 грн. 00 коп., визнання права власності ОСОБА_2 на дану ? частину квартири і відмови щодо вимог про визнання за ОСОБА_4 права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, а саме на ? частину квартири № 6«а» по вул. Пекарській, 11 у м. Львові), та з урахуванням того, що внаслідок ухвалення судовою палатою у цивільних справах апеляційного суду нового рішення результат по суті спору в цій частині не зміниться, то додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львовавід 26 лютого 2016 року про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою № 6а на вул. Пекарська, 11 у м. Львові - слід залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржуються.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року, як такі, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягають частковому скасуванню, з ухваленням в зазначених вище частинах нового рішення.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 -задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов

ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про припинення права на частку в спільному майні з виплатою грошової компенсації, визнання права власності задовольнити частково.

Припинити право ОСОБА_4 на ? частину квартири №6 «а» по вул. Пекарській, 11 у м. Львові з виплатою їй грошової компенсації вартості цієї частки в сумі 118 560 грн. 00 коп. (сто вісімнадцять тисяч пятсот шістдесят грн. 00 коп.), яка внесена ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду згідно квитанції №ТR.350853.4161.11 від 07 травня 2015 року.

Визнати право власності ОСОБА_2 на ? частину квартири № 6 «а» по вул. Пекарській, 11 у м. Львові.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7, третіх осіб: ОСОБА_6, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання за ОСОБА_4 права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, а саме на ? частину квартири № 6 «а» по вул. Пекарській, 11 у м. Львові - відмовити.

В іншій частині рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року залишити без змін.

Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_13