Справа № 464/8997/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/3098/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_2 А,І., представника позивача ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14 березня 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі.Стягнуто з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банку «ПриватБанк» (рах. № 3111, МФО 305299, ) заборгованість за договором кредиту від 05 липня 2013 року в розмірі 12706 (дванадцять тисяч сімсот шість) гривень 65 копійок та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень; загалом 14084 (чотирнадцять тисяч вісімдесят чотири) гривні 65 копійок.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає рішення необєктивним, необґрунтованим, винесеним з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідно до позовної заяви про стягнення заборгованості в розмірі 3275,47 грн., слід вважати, що така апелянтом сплачена в повному обсязі, що було доведено в суді. Про заборгованість в розмірі 1762,29 грн. позивач не інформував відповідача а вимагав значно більшу суму через свої колекторські компанії. Крім цього, вказує, що строк порушення зобовязання по кредитній картці настав 26.09.2013 року, строк позовної давності не переривався в суді. Судом не було взято до уваги sms банку за 02.09.2015 року, де зазначена сума заборгованості складає 2661,41 грн., а в позовній заяві складає 3235,35 грн., sms банку за 02.10.2015 року де зазначена сума заборгованості складає 2939,62 грн. а в позовній вимозі вказано суму 3245,29 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника позивача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627, 634, 1054, 526, 530, 629, 610, 611 ЦК України, ст. 129 Конституції України та задовольняючи позов, суд виходив з того, що 05.07.2013 року шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого банк відкриває позичальнику відповідачу картковий рахунок, надає платіжну картку та встановлює ліміт кредитної лінії на суму 3600 грн. на умові сплати відсотків за користування кредитною лінією в розмірі 30% річних на строк дванадцять місяців з дня його підписання, а в разі відсутності бажання припинити договір його дія автоматично лонгується на той самий строк. Позичальник зобовязався проводити погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на карту або шляхом списання коштів з дебетової картки, а також сплачувати відсотки та оплачувати комісії щомісяця. З матеріалів справи вбачається, що такі умови договором передбачено. Так, довідка про умови кредитування містить зазначення типу кредитної лінії, розміру відсоткової ставки, щомісячних платежів, комісії, штрафних санкцій за неналежне виконання зобовязань. В Умовах та правилах надання банківських послуг передбачено порядок користування платіжною картою, порядок здійснення операцій за допомогою карти, права та обовязки банку і клієнта, відповідальність сторін, строк дії договору, а також інші умови. Своїм підписом в анкеті-заяві від 05.07.2013 року відповідач погодився, що Пямятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи є невідємною частиною договору. Тобто, між сторонами укладено договір, в якому відображено всі істотні умови, передбачені діючим законодавством для договорів такого типу. Позивач вказує на те, що відповідачем умови договору не виконуються. Станом на 30.11.2016 року заборгованість за кредитним договором складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1762 грн. 29 коп. та заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 9863 грн. 09 коп., про що свідчить розрахунок заборгованості. На підставі цього позивачем нараховано до сплати відповідачу штрафних санкцій на загальну суму 1081 грн. 27 коп., які складаються з 500 грн. штрафу фіксованої частини та 581 грн. 27 коп. процентної складової. Посилаючись на відсутність заборгованості, відповідач надає суперечливі пояснення, одночасно визнаючи наявність заборгованості в розмірі 3477 грн. Відповідачем в якості доказу відсутності боргу надано копію досудової вимоги, в якій зазначено, що станом на 24.03.2014 року заборгованість становить 2904 грн. 92 коп., яка включає в себе протермінований борг та штрафні санкції в розмірі 714 грн. 92 коп. Також, відповідачем надано для огляду квитанцію, з якої вбачається, що зазначена у досудовій вимозі сума сплачена відповідачем 28.03.2014 року. Проте, як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідачем було сплачено прострочену заборгованість та штрафні санкції, а поточна заборгованість по тілу кредиту в розмірі 1762 грн. 29 коп. залишилася не сплаченою. Оскільки зобовязання за договором не припинилися, позивач правомірно нараховував відповідача проценти за користування кредитом та штрафні санкції за неналежне виконання зобовязань. Посилання відповідача на те, що стягненню з нього може підлягати лише заборгованість станом на 26.09.2013 року в розмірі 3477 грн., не заслуговує на увагу, оскільки жодним чином не обґрунтоване. Беручи до уваги, що відповідач не надав належним та допустимих доказів повного виконання зобовязань за договором, а також не надав доказів в обґрунтування невірного розрахунку заборгованості, що зроблений позивачем, суд не вбачав підстав для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції лише частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому рішення суд підлягає скасуванню.

Як вбачається зі матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, 5.07.2013 року між сторонами було укладено договірприєднання (ч.1 ст. 634 ЦК України). Такий договір, який зокрема, поєднує в собі елементи кредитного договору та договору надання банківських послуг, не оспорений, не визнаний недійсним та є чинним. Відповідно до умов договору відповідач, зокрема, отримав у користування кредитні кошти у розмірі ліміту 3600 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (анкета-заява про приєднання, умови та правила надання банківських послуг, довідка про умови кредитування а.с. 5-31, копія паспорту відповідача а.с 32).

У період строку дії договору відповідачем неодноразово отримувались у кредит кошти в межах кредитного ліміту, здійснювалось погашення отриманих кредитних коштів, були нараховані відсотки за користування такими, нараховувалась комісія, пеня та такі частково оплачувались відповідачем (розрахунок заборгованості за договором а.с. 4, довідка та витяг із компютерної бази даних позивача, виписка по рахунку відповідача про рух коштів а.с. 101-111).

Востаннє відповідачем були зняті готівкові кошти 13.09.2013 року.

Щодо погашення заборгованості за умовами договору, то така здійснювалась востаннє 19.04.2014 року.

Зважаючи на періодичну сплату відповідачем необхідних до сплати коштів за договором, однак не у відповідності до умов договору, з порушенням строків щодо необхідної оплати та необхідних до сплати сум, позивачем здійснювалось нарахування відсотків на суму залишку за кредитом.

Вказане вбачається із наведених вище розрахунку заборгованості за договором а.с. 4, виписки по рахунку відповідача про рух коштів а.с. 101-111.

Загальний розмір заборгованості, що розрахований позивачем станом на 30.11.2016 року становить 12706,65 грн. та складається із: 1762,29 грн. непогашений кредит; 9863,09 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а, також, у відповідності до умов договору, позивачем нараховані штрафи: 500 грн. фіксована частина та 581,27 грн. процентна складова.

Зважаючи на вказане, а саме те, що відповідач, порушуючи умови укладеного між ним та позивачем договору, не здійснював передбачених умовами договору платежів із повернення кредиту, сплати відсотків за користування ним, слід вважати що такий відмовився від виконання такого договору в односторонньому порядку, що суперечить умовам договору та вимогам закону та з відповідача підлягають стягненню суми заборгованості, які нараховані позивачем у відповідності до умов договору та вимог закону.

Вказане відповідає умовам укладеного між сторонами договору та вимогам закону, зокрема, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 626-631, 634, 638-646, 1046-1053, 1054-1056-1, 1066-1071 ЦК України.

Такими сумами на думку, колегії суддів є 1762,29 грн. заборгованість за кредитом; 524,73 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 500 грн. штраф фіксована частина; 114,35 грн. штраф процентна складова. Загальна сума відповідно 2901,37 грн.

Такий розрахунок колегією суддів здійснено у відповідності до вимог закону та умов договору, укладеного між сторонами за винятком безпідставно, всупереч умовам договору та вимогам закону нарахованим відсоткам за відсотковою ставкою, що збільшена Банком в односторонньому порядку з 1.09.2014 року.

Так, відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, в редакції, що діяла на час укладення договору: процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Також, відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" , яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів ).При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Аналогічно умовами договору було передбачено порядок зміни «тарифів» Банку, зокрема і відсоткової ставки за кредитом, а саме було передбачено обовязок Банку повідомляти позичальника не менш ніж за сім днів до введення змін, а позичальник відповідно у випадку непогодження з новими умовами вправі відмовитись від подальшої дії договору, у випадку ж погодження з новими «тарифами» строк дії продовжується (п. 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг).

Як вбачається із матеріалів справи та визнано представником позивача з 1.09.2014 року Банком було збільшено відсоткову ставку за кредитом з 30 % до 34,8 %, яка в подальшому збільшена до 43,2 % річних (розрахунок заборгованості а.с. 44, відповідь банку за запит суду з витягами з наказів по банку, що стосується збільшення відсоткової ставки а.с. 57-58, 60-64).

Жодних доказів про те, що відповідач був повідомлений про зміну Банком відсоткової ставки у матеріалах справи немає, таке повідомлення відповідач заперечує та у матеріалах справи жодних доказів про те, що відповідач вчиняв будь-які дії по прийнятті пропозиції кредитора немає.

Так, відповідач задовго до збільшення відсоткової ставки Банком припинив погашення заборгованості за кредитним договором, вважаючи свій кредит погашеним, жодних доказів про надіслання будь-яких листів позивачем відповідачу чи повідомлень у іншій формі та отримання таких відповідачем теж немає.

Посилання банку на обовязок позичальника отримувати один раз на місяць виписки про стан рахунку та здійснені операції не свідчать про те, що відповідач виконав такий обовязок у відповідності до умов договору та більше того отримання виписок один раз на місць навіть теоретично у випадку його дотримання не означає поінформованість про зміну відсоткової за не менш як сім днів до часу її зміни, оскільки наприклад наказ про зміну відсоткової ставки з 1.09.2014 року, що виданий 18.08.2014 року, навіть у випадку його опублікування 18.08.2014 та введення в дію цього числа може бути невідомий особі, яка отримала виписку по рахунку у серпні до 18.08.2014 та згодом у кінці вересня. Крім цього, як вбачається із інформації поданої банком на запит суду (а.с. 60), вказаний наказ відмінено 5.02.2015 року наказом СП-2015-6530356.

Зважаючи на вказане нарахування банком відсоткової ставки більшої ніж була передбачена умовами договору з 1.09.2014 року слід вважати протиправним, таким, що суперечить умовам договору та відповідно розмір заборгованості за відсотками, що нарахований за вказаний період не підлягає стягненню, що помилково було зроблено судом першої інстанції.

Зважаючи на вказане рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового про задоволення позову частково та стягнення згаданих сум заборгованості за кредитним договором, що нараховані у відповідності до його умов.

Що стосується доводів скарги про пропуск Банком строку звернення до суду з даним позовом, то такі не слід вважати підставними, оскільки банком такий не пропущено, оскільки банк звернувся до суду в грудні 2016 року, що, зважаючи на останнє погашення здійснене за договором 19.04.2014 року відповідачем, яке відповідно переривало строк позовної давності у межах 50 річного строку позовної давності, що передбачена умовами договору (п. 1.1.7.31 умов та правил надання банківських послуг).

Доводи про надіслання Банком (іншими особами від його імені) відповідачу повідомлень-вимог про різні, помилкові розміри суми боргу до звернення до суду, жодним чином наведеного не спростовують та не впливають на вказані висновки суду.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та саму скаргу задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 березня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 2901,37 грн. заборгованості за кредитним договором, що складається з 1762,29 грн. заборгованість за кредитом; 524,73 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 500 грн. штраф фіксована частина; 114,35 грн. штраф процентна складова.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 314,59 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в користь ОСОБА_2 1169,59 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_4