Справа № 686/5859/17

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у складі:
головуючого судді Логінової С.М.,
при секретарі Ленчицькій А.Б.,
за участю заявників - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
за участю представника заявника - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Хмельницького цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за участю заінтересованих осіб - Міністерства соціальної політики України, Посольства Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення,
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що вони з 17.11.2016 р. є членами громадської організації "Всеукраїнський рух "Сила права" з метою захисту своїх прав, звертаються до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення наступного змісту
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Петрівка, Станично-Луганського району, Луганської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . З 22.01.1987 року перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем селища Кум-Даг, Небіт-Дагського району, Туркменія, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.07.2011 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 .
До вимушеного переселення з окупованої території Луганської області, ОСОБА_1 працювала лаборантом клінічно-діагностичної лабораторії Луганського протитуберкульозного диспансеру.
15 квітня 2014 року з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації Верховною Радою України був прийнятий Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року № 1207-VII. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору Верховною Радою України також був прийнятий Закон України "Про санкції" від 14 серпня 2014 року № 1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації
11 вересня 2014 року на виконання зазначеного Закону України "Про санкції" Кабінет Міністрів України видав розпорядження від 11 вересня 2014 року №829-р "Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів" саме у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України.
Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).
23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-і та 98-і дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)".
29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт "Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України".
Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об`єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об`єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних збройних сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов`язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі.
Заявники посилаються на те, що Російська Федерація неодноразово порушувала норми Конвенції Організації Об`єднаних Націй "Про захист цивільного населення під час війни" від 12 серпня 1949 року, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та відповідно такі права фізичних осіб як, право на життя, право на свободу, повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням.
Факти збройної агресії Російської Федерації підтверджуються наступними доказами:
Згідно статті «У Луганську бойовики штурмували військкомат і військову частину, поранено двох солдат-строковиків» від 03 травня 2014 року, яка опублікована в Інтернет-порталі «Ракурс», 03 травня 2014 року в Луганську бойовики «армії південного сходу», відкривши вогонь з автоматів, взяли штурмом будівлю військкомату, де знаходилися військовослужбовці строкової служби, в результаті чого було поранено одного українського солдата. Також в статті зазначається, що цього ж дня бойовиками було атаковано військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України.
У статті «Сили АТО залишили ОСОБА_4 і Розкішне після погроз терористів знищити Луганськ - журналіст», від 15 липня 2014 року, повідомляється, що проросійські бойовики провели обстріл житлових кварталів Луганська. Метою обстрілу була демонстрація окупантами серйозності свою ультиматуму щодо відступу українських військових зі звільнених ними населених пунктів Розкішне, ОСОБА_4 і Сабівка. Внаслідок обстрілу загинули 8 мирних жителів, в тому числі 1 дитина.
У статті «Бойовики обстрілюють центр Луганська із «Градів» і мінометів -Селезньов», що опубліковано 20 липня 2014 року на сайті «Радіо Свобода», повідомляється, що бойовики обстрілюють центр Луганська із РСЗВ БМ-21 «Град» і мінометів, пошкоджено школу, гуртожиток і низку будівель у центрі міста, повідомляє прес-офіцер АТО ОСОБА_5 із посиланням на джерела. Також ОСОБА_6 додав, що джерела повідомляють, що снаряди пошкодили школу, гуртожиток та інші будівлі в центрі міста.
Відповідно до інформації, що міститься в статті «Вночі терористи обстріляли Луганськ, ситуація в місті критична» від 07 серпня 2014 року, опублікованій на сайті Інформаційного агентства «УНІАН», у зв`язку з постійними обстрілами міста Луганськ проросійськими бойовиками, було припинено роботу банків, в результаті чого мешканцям міста не виплачувалися пенсії, зарплати та інші соціальні виплати.
Згідно оперативної інформації Інформаційно-аналітичного центру РНБОУ за 28 серпня 2014 року, у захопленому бойовиками Луганську мирні мешканці залишились без енергопостачання, водопостачання і зв`язку. Найбільше жителі міста страждають через відсутність води, у продуктових магазинах закінчується продовольство.
Згідно інформації, що міститься в статті «Терористи ЛНР забирають покинуті помешкання луганчан» від 12 вересня 2014 року, опублікованій в Інтернет-порталі «IPress.ua», проросійські бойовики захоплюють покинуті будинки місцевих мешканців Луганська. Інформацію про порожні помешкання бойовики отримували від квартальних», які виявляли покинуте житло, проводивши так звані «переписи тих, хто виїхав». Так, 11 вересня 2014 року в Луганську бойовики, посилаючись на розпорядження одного із лідерів «ЛНР» Ігоря Плотницького, захопили приватний будинок по вулиці Челюскінців, та заявили, що тепер житимуть там. Крім цього, 11 серпня в м. Луганськ проросійськими бойовиками на території між кільцем Гайового і кінотеатром "Буревісник" було захоплено п`ять будинків.
Відповідно до інформації, що міститься в статті «Вночі терористи обстріляли Луганськ, ситуація в місті критична» від 07 серпня 2014 року, опублікованій на сайті Інформаційного агентства «УНІАН», у зв`язку з постійними обстрілами міста Луганськ проросійськими бойовиками, було припинено роботу банків, в результаті чого мешканцям міста не виплачувалися пенсії, зарплати та інші соціальні виплати.
Згідно оперативної інформації Інформаційно-аналітичного центру РНБОУ за 28 серпня 2014 року, у захопленому бойовиками Луганську мирні мешканці залишились без енергопостачання, водопостачання і зв`язку. Найбільше жителі міста страждають через відсутність води, у продуктових магазинах закінчується продовольство.
Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи "Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб" № 2028 від 27 січня 2015 року.
Більше 2000000 осіб залишаються в районах, контрольованих проросійськими бойовиками, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України.
Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено
Відповідно до інформації, що міститься в статті «Вночі терористи обстріляли Луганськ, ситуація в місті критична» від 07 серпня 2014 року, опублікованій на сайті Інформаційного агентства «УНІАН», у зв`язку з постійними обстрілами міста Луганськ проросійськими бойовиками, було припинено роботу банків, в результаті чого мешканцям міста не виплачувалися пенсії, зарплати та інші соціальні виплати.
Заявники посилаються на те, що до початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої окупації частини території Луганської області, вони були повноправними громадянами своєї держави та спокійно будували власне життя. Не будучи політично активними громадянами, вони все ж мали для себе певні політичні та моральні переконання. Існування та розвиток вільної, демократичної, єдиної та суверенної країни - України, було для родини заявників основою для формування наших політичних поглядів та симпатій. Тому, коли в Донбас прийшла «Русская весна», заявники усвідомлювали, що разом із спокійним мирним життям вони втрачають рідну Вітчизну.
Заявники посилаються на те, що 1 квітня 2014 року, поблизу їхнього будинку, на відстані біля 500 метрів, був встановлений та облаштований так званий «блок пост». На цьому "блокпості" здійснювали чергування озброєні люди, а поряд, в лісосмузі, була розміщена табличка "заминировано". На "блокпостах" чергували незнайомі люди кавказької національності.
06 квітня 2014 року проросійські бойовики захопили в місті Луганськ будівлю Служби безпеки України, а потім і будівлю Луганської обласної держадміністрації. Бойовики одразу ж встановили над цими будівлями прапори Російської Федерації. Крім того, в кінці квітня 2014 року ними було захоплено будівлі обласної прокуратури. Після того, як обласна телерадіокомпанія перейшла під контроль «ЛНР», на території Луганської області припинилась трансляція українських каналів та радіопередач.
Інформаційний простір у місті Луганську став наповнюватися жорсткою російською пропагандою. Відсутність доступу до Інтернету та зникнення з ефіру українських теле- та радіоканалів, які були замінені російськими каналами, спричинило відсутність альтернативних джерел інформації про події у країні. З ранку до ночі російські канали транслювали фільми про велику вітчизняну війну та новини «про безчинства Київської хунти».
На початку травня 2014 року в Луганську бойовиками було здійснено напад на військкомат та військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України, в результаті чого було поранено декількох солдат. Наприкінці травня 2014 року в Луганській області відбулися перші збройні напади на українських прикордонників на кордоні з Російською Федерацією. На початку червня 2014 року відбулося збройне захоплення прикордонної частини, що знаходилася в межах Луганська
Коли розпочались бої за Донецький аеропорт, проїзди з Луганська на не окуповану територію України були перекриті блокпостами бойовиків. Ці події змусили багатьох місцевих жителів покинути своє помешкання та переїхати в безпечніші місця. Особи кавказької національності незаконно вселялися в покинуті будинки мешканців Луганська, а тих, хто залишався в місті, примушували покинути свої оселі, погрожуючи зброєю. Ці події примусили ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перевести двох доньок, зятя та онука в місто Хмельницький. Самі вимушені були залишитися, оскільки теща, ОСОБА_7 , яка проживала по сусідству з ними, хворіла і не спроможна була виїхати. Громадянам України, які не підтримували створення «ЛНР» та відверто проявляли свої патріотично-налаштовані погляди щодо єдності України, залишатися в місті ставало небезпечно. Проросійські бойовики захоплювали і катували тих, хто використовував символіку України та спілкувався українською мовою. Хвилювання за своє життя підсилювалось великою вірогідністю потрапити в полон до озброєних проросійських найманців, оскільки заявники були патріотами своєї держави та мали чітку проукраїнську позицію.
У кінці червня 2014 року в Луганську активізувалося примусове вербування місцевих жителів, особливо юнаків, для поповнення лав російських бойовиків і створення так званих батальйонів ополчення. Окрім того, ватажками бойовиків в місті Луганськ було оголошено військовий стан та запроваджувалась комендантська година з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. З 21.00 год. людей на вулицях вже не було. Діставатися міста Луганськ, де ми працювали, з нашого маленького містечка було вкрай важко та небезпечно.
У період з квітня 2014 року по вересень 2014 року містом Луганськ прокотилась хвиля масових грабежів та нападів на місцевих жителів з боку проросійських бойовиків Ситуація у місті ускладнювалась, оскільки більшість підприємств припинили свою роботу, перестала працювати банківська система, що викликало проблеми з грошовим забезпеченням. Зокрема, була зупинена виплата пенсій, зарплат, стипендій та інших соціальних виплат. У місті замість української гривні було введено в обіг офіційну валюту Російської Федерації - російський рубль.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 продовжували їздити на роботу в Луганськ, та кожного разу чули, що житлові квартали Луганська піддаються обстрілам. Важке артилерійське озброєння російські бойовики розміщали повз будинків у місті Олександрівськ і проводили обстріли в напрямку Луганська. В наслідок цих обстрілів в місті Луганськ гинули люді, а місто Луганськ було знеструмлено, оскільки було зруйновано головну електропідстанцію. Внаслідок відсутності електроенергії у місті, припинилося і водопостачання.
В середині липня 2014 року місто ОСОБА_4 було звільнено від проросійських бойовиків українськими військовими Під час цих боїв місто було піддано масованим обстрілам з боку російських найманців, які у будь-який спосіб перешкоджали просуванню Збройних сил України. Але звільнення міста було недовгим, оскільки проросійські бойовики висунули ультиматум Збройним силам України, які увійшли у місто Олександрівськ, - або місто Олександрівськ передається під контроль бойовиків, або бойовики знищують місто Луганськ. У підкріплення свого ультиматуму, бойовики здійснили обстріл кварталів Мирний та Степовий у місті Луганськ, внаслідок чого загинули 8 мирних жителів міста, в тому числі одна дитина.
Перебувати на вулиці, де знаходився будинок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було вкрай небезпечно, оскільки осколки від снарядів досягали його. Деякі сусідні будинки мали пробоїни у стінах та дахах, а в їхньому будинку було зруйновано стіну та побитий шифер. По вулицях бігали озброєні російські найманці із автоматами, ховаючись поміж будинків та стріляли у бік бойових підрозділів української армії. Заявники вирішили переїхати в будинок тещі, яка проживала по АДРЕСА_4 . Та це теж не було безпечним місцем. Поруч з її будинком пролягала дорога, по якій цілодобово пересувалася важка техніка - танки, БТРи, артилерійські установки, "УРАЛИ" з озброєнням та російськими бойовиками.
В місто ОСОБА_4 припинили постачати продукти першої необхідності та хліб. Періодично вимикали газопостачання, відсутній був зв`язок, в тому числі мобільний. У зв`язку з цими обставинами, заявники вирішили переїхати в місто Щастя до родичів. В місті Щастя на той час знаходились українські військові, але воно піддавалося обстрілам з боку бойовиків ще більше, ніж їх Олександрівськ. Навколо міста Щастя палав ліс, вони задихались від їдкого задушливого диму. Снаряди потрапляли в жилі будинки та магазини, був випадок влучення снаряду у міську лікарню. В місті Щастя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 допомагали пакувати гуманітарні пакети з продуктами, щоб потім переправляти в місто Луганськ для мирного населення, а також постачали воду українським військовим. Гуманітарна допомога приходила від жителів західної частини України.
Оскільки ситуація лише погіршувалась, на початку жовтня 2014 року заявники вирішили виїхати до дітей в ОСОБА_8 . Для цього необхідно було повернутися в ОСОБА_4 , щоб зібрати речи. Він повернувся за необхідними речами додому. На той час місто перетворилося на опорний військовий пункт російської армії, де була зосереджена велика кількість військової техніки. Так, на вулиці Шевченка від її початку до самого АДРЕСА_5 . В місцевій школі знаходився штаб військових. В місті був розташований якийсь військовий підрозділ російської армії, оскільки на цій техніці та на військових бачилась символіка РФ. Зі слів сусідів дізналися, що на вулиці Совецькій була встановлена артилерійська установка "Ураган", яка здійснювала залпи з тієї ж вулиці.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на те, що описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Олександрівськ Луганської області. Окупація проросійськими бойовиками міста та постійні бойові дії загрожували їхньому життю та життю престарілої тещі, тому 05 жовтня 2014 року вони виїхали в місто Хмельницький.
Після переїзду заявникам довелося пристосовуватися до нових умов життя. Після незаконної окупації частини території Луганської області, вони втратили житло, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, а отже і можливість планувати своє життя.
Теща переїзд перенесла важко, стан її здоров`я значно погіршився, лікування, на жаль, їй не допомогло і 15 лютого 2015 року вона померла.
Вважаємо, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено цілу низку наших прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом №4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного житія, право па свободу думки, совісті і релігії.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 р. №1706-VII, що містить визначення поняття внутрішньо переміщеної особи, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Таким чином, причиною внутрішнього переміщення фізичної особи з її постійного місця проживання до іншого місця проживання на території України може бути обумовлено безпосередньо: 1) збройним конфліктом; 2) тимчасовою окупацією; 3) повсюдними проявами насильства, порушеннями прав людини; 4) надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру або метою уникнення негативних наслідків однієї з цих подій. г
За змістом ч. 1, ст. 4. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 p. N 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» з наступними змінами і доповненнями було затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, додаток до якого визначає форму довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Однак, дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину (підставу), яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу (ч. 1 ст. ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII).
Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 p. №1706-V1I не визначає порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту та/або тимчасової окупації території України, та не виключає можливості звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.
За змістом ч. 1, ст. 4. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 p. №1706-V1I не визначає порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту та/або тимчасової окупації території України, та не виключає можливості звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.
Заявники просять встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна.
Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна.
У судовому засіданні заявники та їх представник вимоги підтримали, просили заяву задовольнити, з підстав, викладених у заяві.
Представники заінтересованих осіб у судове засідання, повідомлені належним чином, не прибули.
Заслухавши пояснення заявника, представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з 17.1 1.2016 р. є членами громадської організації "Всеукраїнський рух "Сила права" з метою захисту своїх прав, звертаються до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення наступного змісту
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Петрівка, Станично-Луганського району, Луганської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . З 22.01.1987 року перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем селища Кум-Даг, Небіт-Дагського району, Туркменія, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.07.2011 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 .
До вимушеного переселення з окупованої території Луганської області, ОСОБА_1 працювала лаборантом клінічно-діагностичної лабораторії Луганського протитуберкульозного диспансеру .
Судом встановлено, що 15 квітня 2014 року з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації Верховною Радою України був прийнятий Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року № 1207-VII. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору Верховною Радою України також був прийнятий Закон України "Про санкції" від 14 серпня 2014 року № 1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації
11 вересня 2014 року на виконання зазначеного Закону України "Про санкції" Кабінет Міністрів України видав розпорядження від 11 вересня 2014 року №829-р "Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів" саме у зв`язку з військової агресією Російської Федерації. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України.
Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).
23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-і та 98-і дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)".
29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт "Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України".
Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території
Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об`єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об`єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних збройних сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов`язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської масті влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оборону України" від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - не застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-VIII "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
За змістом абзацу 2 постанови Верховної ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від отого 2015 року №145-V1I1, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки".
Заявники посилаються на те, що Російська Федерація неодноразово порушувала норми Конвенції Організації Об`єднаних Націй "Про захист цивільного населення під час війни" від 12 серпня 1949 року, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та відповідно такі права фізичних осіб як, право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням.
Факти збройної агресії Російської Федерації підтверджуються наступними доказами :
Згідно статті «У Луганську бойовики штурмували військкомат і військову частину, поранено двох солдат-строковиків» від 03 травня 2014 року, яка опублікована в Інтернет-порталі «Ракурс», 03 травня 2014 року в Луганську бойовики «армії південного сходу», відкривши вогонь з автоматів, взяли штурмом будівлю військкомату, де знаходилися військовослужбовці строкової служби, в результаті чого було поранено одного українського солдата. Також в статті зазначається, що цього ж дня бойовиками було атаковано військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України.
У статті «Сили АТО залишили ОСОБА_4 і Розкішне після погроз терористів знищити Луганськ - журналіст», від 15 липня 2014 року, повідомляється, що проросійські бойовики провели обстріл житлових кварталів Луганська. Метою обстрілу була демонстрація окупантами серйозності свою ультиматуму щодо відступу українських військових зі звільнених ними населених пунктів Розкішне, ОСОБА_4 і Сабівка. Внаслідок обстрілу загинули 8 мирних жителів, в тому числі 1 дитина.
У статті «Бойовики обстрілюють центр Луганська із «Градів» і мінометів -Селезньов», що опубліковано 20 липня 2014 року на сайті «Радіо Свобода», повідомляється, що бойовики обстрілюють центр Луганська із РСЗВ БМ-21 «Град» і мінометів, пошкоджено школу, гуртожиток і низку будівель у центрі міста, повідомляє прес-офіцер АТО ОСОБА_5 із посиланням на джерела. Також ОСОБА_6 додав, що джерела повідомляють, що снаряди пошкодили школу, гуртожиток та інші будівлі в центрі міста.
Відповідно до інформації, що міститься в статті «Вночі терористи обстріляли Луганськ, ситуація в місті критична» від 07 серпня 2014 року, опублікованій на сайті Інформаційного агентства «УНІАН», у зв`язку з постійними обстрілами міста Луганськ проросійськими бойовиками, було припинено роботу банків, в результаті чого мешканцям міста не виплачувалися пенсії, зарплати та інші соціальні виплати.
Згідно оперативної інформації Інформаційно-аналітичного центру РНБОУ за 28 серпня 2014 року, у захопленому бойовиками Луганську мирні мешканці залишились без енергопостачання, водопостачання і зв`язку. Найбільше жителі міста страждають через відсутність води, у продуктових магазинах закінчується продовольство.
Згідно інформації, що міститься в статті «Терористи ЛНР забирають покинуті помешкання луганчан» від 12 вересня 2014 року, опублікованій в Інтернет-порталі «IPress.ua», проросійські бойовики захоплюють покинуті будинки місцевих мешканців Луганська. Інформацію про порожні помешкання бойовики отримували від квартальних», які виявляли покинуте житло, проводивши так звані «переписи тих, хто виїхав». Так, 11 вересня 2014 року в Луганську бойовики, посилаючись на розпорядження одного із лідерів «ЛНР» Ігоря Плотницького, захопили приватний будинок по вулиці Челюскінців, та заявили, що тепер житимуть там. Крім цього, 11 серпня в м. Луганськ проросійськими бойовиками на території між кільцем Гайового і кінотеатром "Буревісник» було захоплено п`ять будинків.
Відповідно до інформації, що міститься в статті «Вночі терористи обстріляли Луганськ, ситуація в місті критична» від 07 серпня 2014 року, опублікованій на сайті Інформаційного агентства «УНІАН», у зв`язку з постійними обстрілами міста Луганськ проросійськими бойовиками, було припинено роботу банків, в результаті чого мешканцям міста не виплачувалися пенсії, зарплати та інші соціальні виплати.
Згідно оперативної інформації Інформаційно-аналітичного центру РНБОУ за 28 серпня 2014 року, у захопленому бойовиками Луганську мирні мешканці залишились без енергопостачання, водопостачання і зв`язку. Найбільше жителі міста страждають через відсутність води, у продуктових магазинах закінчується продовольство.
Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи 'Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб" № 2028 від 27 січня 2015 року.
Більше 2000000 осіб залишаються в районах, контрольованих проросійськими бойовиками, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України.
Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено
Відповідно до інформації, що міститься в статті «Вночі терористи обстріляли Луганськ, ситуація в місті критична» від 07 серпня 2014 року, опублікованій на сайті Інформаційного агентства «УНІАН», у зв`язку з постійними обстрілами міста Луганськ проросійськими бойовиками, було припинено роботу банків, в результаті чого мешканцям міста не виплачувалися пенсії, зарплати та інші соціальні виплати.
29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представили Звіт "Звідки відкрили вогонь9 слідування транскордонних атак на сході України", який презентує аналіз атак на населені пункти Луганської області в Східній Україні. Зокрема, у звіті проводиться 0 слідження кількох інцидентів, які відбулися під час конфлікту в Східній Україні, що триває з 2014 року та призвів щонайменше до 9371 смерті; незліченних травм; масштабного знищення і незаконного привласнення манна, випадків незаконного арешту та ув`язнення; нелюдського поводження і тортур; а також до масштабного переміщення цивільних осіб).
Щодо порушень безпосередньої наших, гарантованих вище згаданими Конвенціями, прав, свідчать наступні факти.
Заявники посилаються на те, що до початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої окупації частини території Луганської області, вони були повноправними громадянами своєї держави та спокійно будували власне життя. Не будучи політично активними громадянами, вони все ж мали для себе певні політичні та моральні переконання. Існування та розвиток вільної, демократичної, єдиної та суверенної країни - України, було для родини заявників основою для формування наших політичних поглядів та симпатій. Тому, коли в Донбас прийшла «русская весна», заявники усвідомлювали, що разом із спокійним мирним життям вони втрачають рідну Вітчизну.
Заявники посилаються на те, що 1 квітня 2014 року, поблизу їхнього будинку, на відстані біля 500 метрів, був встановлений та облаштований так званий «блок пост». На цьому "блокпості" здійснювали чергування озброєні люди, а поряд, в лісосмузі, була розміщена табличка "заминировано". На "блокпостах" чергували незнайомі люди кавказької національності.
06 квітня 2014 року проросійські бойовики захопили в місті Луганськ будівлю Служби безпеки України, а потім і будівлю Луганської обласної держадміністрації. Бойовики одразу ж встановили над цими будівлями прапори Російської Федерації. Крім того, в кінці квітня 2014 року ними було захоплено будівлі обласної прокуратури. Після того, як обласна телерадіокомпанія перейшла під контроль «ЛНР», на території Луганської області припинилась трансляція українських каналів та радіопередач.
Інформаційний простір у місті Луганську став наповнюватися жорсткою російською пропагандою. Відсутність доступу до Інтернету та зникнення з ефіру українських теле- та радіоканалів, які були замінені російськими каналами, спричинило відсутність альтернативних джерел інформації про події у країні. З ранку до ночі російські канали транслювали фільми про велику вітчизняну війну та новини «про безчинства Київської хунти».
На початку травня 2014 року в Луганську бойовиками було здійснено напад на військкомат та військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України, в результаті чого було поранено декількох солдат. Наприкінці травня 2014 року в Луганській області відбулися перші збройні напади на українських прикордонників на кордоні з Російською Федерацією. На початку червня 2014 року відбулося збройне захоплення прикордонної частини, що знаходилася в межах Луганська
Коли розпочались бої за Донецький аеропорт, проїзди з Луганська на не окуповану територію України були перекриті блокпостами бойовиків. Ці події змусили багатьох місцевих жителів покинути своє помешкання та переїхати в безпечніші місця. Особи кавказької національності незаконно вселялися в покинуті будинки мешканців Луганська, а тих, хто залишався в місті, примушували покинути свої оселі, погрожуючи зброєю. Ці події примусили ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перевести двох доньок, зятя та онука в місто Хмельницький. Самі вимушені були залишитися, оскільки теща, ОСОБА_7 , яка проживала по сусідству з ними, хворіла і не спроможна була виїхати. Громадянам України, які не підтримували створення «ЛНР» та відверто проявляли свої патріотично-налаштовані погляди щодо єдності України, залишатися в місті ставало небезпечно. Проросійські бойовики захоплювали і катували тих, хто використовував символіку України та спілкувався українською мовою. Хвилювання за своє життя підсилювалось великою вірогідністю потрапити в полон до озброєних проросійських найманців, оскільки заявники були патріотами своєї держави та мали чітку проукраїнську позицію.
У кінці червня 2014 року в Луганську активізувалося примусове вербування місцевих жителів, особливо юнаків, для поповнення лав російських бойовиків і створення так званих батальйонів ополчення. Окрім того, ватажками бойовиків в місті Луганськ було оголошено військовий стан та запроваджувалась комендантська година з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. З 21.00 год. людей на вулицях вже не було. Діставатися міста Луганськ, де ми працювали, з нашого маленького містечка було вкрай важко та небезпечно.
У період з квітня 2014 року по вересень 2014 року містом Луганськ прокотилась хвиля масових грабежів та нападів на місцевих жителів з боку проросійських бойовиків Ситуація у місті ускладнювалась, оскільки більшість підприємств припинили свою роботу, перестала працювати банківська система, що викликало проблеми з грошовим забезпеченням. Зокрема, була зупинена виплата пенсій, зарплат, стипендій та інших соціальних виплат. У місті замість української гривні було введено в обіг офіційну валюту Російської Федерації - російський рубль.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 продовжували їздити на роботу в Луганськ, та кожного разу чули, що житлові квартали Луганська піддаються обстрілам. Важке артилерійське озброєння російські бойовики розміщали повз будинків у місті Олександрівськ і проводили обстріли в напрямку Луганська. В наслідок цих обстрілів в місті Луганськ гинули люді, а місто Луганськ було знеструмлено, оскільки було зруйновано головну електропідстанцію. Внаслідок відсутності електроенергії у місті, припинилося і водопостачання.
В середині липня 2014 року місто ОСОБА_4 було звільнено від проросійських бойовиків українськими військовими Під час цих боїв місто було піддано масованим обстрілам з боку російських найманців, які у будь який спосіб перешкоджали просуванню Збройних сил України. Але звільнення міста було недовгим, оскільки проросійські бойовики висунули ультиматум Збройним силам України, які увійшли у місто Олександрівськ, - або місто Олександрівськ передається під контроль бойовиків, або бойовики знищують місто Луганськ. У підкріплення свого ультиматуму, бойовики здійснили обстріл кварталів Мирний та Степовий у місті Луганськ, внаслідок чого загинули 8 мирних жителів міста, в тому числі одна дитина.
Перебувати на вулиці, де знаходився будинок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було вкрай небезпечно, оскільки осколки від снарядів досягали його. Деякі сусідні будинки мали пробоїни у стінах та дахах, а в нашому будинку було зруйновано стіну та побитий шифер. По вулицях бігали озброєні російські найманці із автоматами, ховаючись поміж будинків та стріляли у бік бойових підрозділів української армії. Заявники вирішили переїхати в будинок тещі, яка проживала по АДРЕСА_4 . Та це теж не було безпечним місцем. Поруч з її будинком пролягала дорога, по якій цілодобово пересувалася важка техніка - танки, БТРи, артилерійські установки, "УРАЛИ" з озброєнням та російськими бойовиками.
В місто ОСОБА_4 припинили постачати продукти першої необхідності та хліб. Періодично вимикали газопостачання, відсутній був зв`язок, в тому числі мобільний. У зв`язку з цими обставинами, заявники вирішили переїхати в місто Щастя до родичів. В місті Щастя на той час знаходились українські військові, але воно піддавалося обстрілам з боку бойовиків ще більше ніж наш Олександрівськ. Навколо міста Щастя палав ліс, вони задихались від їдкого задушливого диму. Снаряди потрапляли в жилі будинки та магазини, був випадок влучення снаряду у міську лікарню. В місті Щастя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 допомагали пакувати гуманітарні пакети з продуктами, щоб потім переправляти в місто Луганськ для мирного населення, а також постачали воду українським військовим. Гуманітарна допомога приходила від жителів західної частини України.
Судом встановлено, що оскільки ситуація лише погіршувалась, на початку жовтня 2014 року заявники вирішили виїхати до дітей в ОСОБА_8 . Для цього необхідно було повернутися в ОСОБА_4 , щоб зібрати речи. Він повернувся за необхідними речами додому. На той час місто перетворилося на опорний військовий пункт російської армії, де була зосереджена велика кількість військової техніки. Так, на вулиці Шевченка від її початку до самого АДРЕСА_5 . В місцевій школі знаходився штаб військових. В місті був розташований якийсь військовий підрозділ російської армії, оскільки на цій техніці та на військових бачилась символіка РФ. Зі слів сусідів дізналися, що на вулиці Совецькій була встановлена артилерійська установка "Ураган", яка здійснювала залпи з тієї ж вулиці.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на те, що описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Олександрівськ Луганської області. Окупація проросійськими бойовиками міста та постійні бойові дії загрожували їхньому життю та життю престарілої тещі, тому 05 жовтня 2014 року вони виїхали в місто Хмельницький.
Після переїзду заявникам довелося пристосовуватися до нових умов життя. Після незаконної окупації частини території Луганської області, вони втратили житло, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, а отже і можливість планувати своє життя.
Теща переїзд перенесла важко, стан її здоров`я значно погіршився, лікування, нажаль, їй не допомогло і 15 лютого 2015 року вона померла.
Вважаємо, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено цілу низку наших прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом №4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного житія, право на свободу думки, совісті і релігії.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 р. №1706-VII, що містить визначення поняття внутрішньо переміщеної особи, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Причиною внутрішнього переміщення фізичної особи з її постійного місця проживання до іншого місця проживання на території України може бути обумовлено безпосередньо: 1) збройним конфліктом; 2) тимчасовою окупацією; 3) повсюдними проявами насильства, порушеннями прав людини; 4) надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру або метою уникнення негативних наслідків однієї з цих подій.
За змістом ч. 1, ст. 4. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 p. N 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» з наступними змінами і доповненнями було затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, додаток до якого визначає форму довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Однак, дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину (підставу), яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу (ч. 1 ст. ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII).
Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 p. №1706-V1I не визначає порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту та/або тимчасової окупації території України, та не виключає можливості звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.
За змістом ч. 1, ст. 4. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 p. №1706-V1I не визначає порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту та/або тимчасової окупації території України, та не виключає можливості звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.
Ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив. Хоча одна з держав, які перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення
Особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є (ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р).
Частина 4 ст. 235 ЦПК передбачає, що справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
05 грудня 1994 року був підписаний Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї (далі -Будапештський меморандум. Підписаний від імені Російської Федерації Президентом Росії Б.М.Єльциним). Відповідно до пункту 6 Будапештського меморандуму, цей меморандум набув чинності з моменту підписання.
Пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати рики підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що будь-яка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей оборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із пунктом 4 Будапештського меморандуму Російська Федерація, Сполучене королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання домагатися негайних дій з боку Ради Безпеки Організації Об`єднаних Націй з метою надання допомоги Україні як державі-учасниці Договору про «розповсюдження ядерної зброї, що не володіє ядерною зброєю, в разі, якщо Україна стане жертвою акту агресії.
Згідно із статтею 12 Віденської конвенції про прав народних договорів 1969 року, згода держави на обов`язковість для неї договору виражається шляхом підписання договору представником держави, коли договір передбачає, що підписання має таку силу або в інший спосіб установлено домовленість держав, які беруть участь у переговорах, про те, що підписання повинне мати таку силу. Встановивши домовленість щодо набуття Будапештським меморандумом чинності з моменту його підписання, Російська Федерація взяла на себе зобов`язання за всіма положеннями Будапештського меморандуму, у тому числі і стосовно поваги незалежності суверенітету та існуючих кордонів України, утримування від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України.
Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року передбачено, що кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись.
Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно незаконно анексувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частково окупувавши частину територію України, а саме: частину Донецької та Луганської областей, порушила вищенаведені норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації грав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Постановою Верховної Ради України "Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором" від 27 січня 2015 року № 129-VIII встановлено, що Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечені масштабних терористичних атак.
Враховуючи той факт, що Російська Федерація, як держава-агресор, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештської меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву Європі від 01.08.1975р. та Міжнародного пакту про громадянські і політичні прав фундаментальні міжнародні договори в галузі прав людини, то, відповідно до Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1960 р. не є державою, яка сумлінно виконувала за міжнародними договорами зобов`язання.
Російська Федерація, своїми діями, що виразились в замаскованій підміні волевиявлення населення, озброєному захваті Автономної Республіки Крим та Севастополя, а також окупації частини території України, вийшла за межі своїх суверенних повноважень. Дані дії в сукупності з масовим порушенням гарантованої Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. основних свобод та прав, виключає можливість використання Російською Федерацією імунітету судового переслідування в національних судах України. Вчиняючи проти життя і здоров`я людини злочини, які визнаються ООН найбільш тяжкими злочинами проти людяності, Російська Федерація не виконує обов`язки, передбачені Статутом ООН, а, отже, не може використовувати право імунітету, надане цим же статутом ООН.
Європейська конвенція про імунітет держави №Е~П 74 від 16.05.1972 р. (країна-учасник Російська Федерація з 28.02.1996 p.), зокрема в ст. II зазначено, що країна, що домовляється, не може посилатися на імунітет від юрисдикції іншої договірної країни, якщо судовий розгляд стосується відшкодування за тілесне ушкодження або матеріальну шкоду, що викликані фактом, який мав місце на території держави, де проводиться судовий розгляд, і якщо особа, що спричинила шкоду, знаходилась там в той момент, коли цей факт мав місце.
Вчинивши збройну агресію відносно України Російська Федерація порушила не тільки засадничі документи міжнародного права, як-то Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Гельсінський заключний акт Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., а й двосторонній Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про Українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 р. (ратифікований Законом України № 1681-IV від 20.04.2004 p., ратифікований Російською Федерацією Федеральним Законом від 22.04.2004 р. № 24-ФЗ), а також Будапештський меморандум.
Межі державного кордону між Україною та Російською Федерацією встановлені, зокрема, Договором між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 р. Відповідно до згаданого Договору, територія Автономної Республіки Крим, Луганської та Донецької областей входять до складу України.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статут ООН, і повинна розглядатись як держава-агресор, що в свою чергу свідчить про відсутність імунітету.
Порушуючи Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Російська Федерація порушує статтю 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року (ратифікована Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1986 року № 207'-XI), згідно з якою кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись.
Суд приходить до висновку, що слід встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна.
Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна.
Керуючись ст. 8, ст. 21-68 Конституції України, ст. ст. 234, 235, 256, 257, 258, 259 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої згідно з резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН від 02 грудня 2004 року, ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держави №ETS N 74 від 16 травня 1972 року, ст. 1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, ст. З Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18 квітня 1961 року, суд
заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за участю заінтересованих осіб : Міністерство соціальної політики України, Посольство Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.
Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна.
Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів до апеляційного суду Хмельницької області. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя Логінова С.М.