Справа № 345/125/17
Провадження № 22-ц/779/885/2017
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Томин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Василишин Л.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення витрат за істотне збільшення вартості квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 06 квітня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Позовні вимоги мотивував тим, що 10.12.1998 року на підставі свідоцтва про купівлю з прилюдних торгів, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого за №Д-1081, став власником квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1. У 2000 році за допомогою фірми «Аваль» було проведено ремонт та реконструкцію даної квартири із 4-х кімнатної у 3-х кімнатну. Всі виконані роботи були спрямовані саме на покращення фізичного стану квартири, її споживчих якостей та приведення у відповідності до діючих норм та правил у нормальний функціональний стан.

Однак, рішенням Калуського міськрайонного суду від 26.12.2006 року свідоцтво про купівлю даної квартири з прилюдних торгів визнано недійсним, а право власності на житло повернуто відповідачам.

Разом з тим, в ході примусового виконання виконавчого напису нотаріуса державними виконавцями ВДВС Калуського МРУЮ в 2009 році дану квартиру було арештовано, описано та передано позивачу на відповідальне збереження.

07.02.2016 року відповідачі силоміць виселили його з даного житла і на даний час в ньому проживають та користуються усіма проведеними ним невід'ємними покращеннями.

У зв'язку з наведеним, посилаючись на Висновок судової будівельно-технічної експертизи №11/04-2008 від 29.04.2008 року, яким визначено вартість ремонтних робіт, виконаних в даній квартирі, за мінусом фізичного зносу, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку кошти в сумі 73294 грн. як відшкодування витрат, пов'язаних з невід'ємними покращеннями.

13.02.2017 року ОСОБА_2 подав заяву про зміну предмету позову, мотивуючи тим, що проведення ним перепланування квартири та використання при цьому сучасних будівельно-оздоблювальних матеріалів є доведеними належними доказами у вигляді накладних ПП «Аваль» та висновком експерта. Вважає, що на підставі ст. 390 ч. 4 ЦК України, як добросовісний набувач, має право на відшкодування здійснених ним витрат у сумі на яку збільшилася вартість квартири.

Просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку кошти в сумі 73294 грн. як здійснені витрати на істотне збільшення вартості квартири, а також судові витрати по справі.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 06 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення витрат за істотне збільшення вартості квартири відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

На його думку, суд першої інстанції не врахував того, що він правомірно, на підставах не заборонених законом набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, володів нею 9 років, а тому мав право на проведення її ремонту та реконструкції.

Вважає також, що правомірність набуття ним квартири презюмується, оскільки в законодавстві немає жодної правової норми, за якою позивач мав би доводити добросовісність набуття.

Натомість, суд у мотивувальній частині рішення зазначає, що позивач в обґрунтування позову покладався на те, що державними виконавцями спірна квартира була передана йому на матеріально-відповідальне збереження, і він став виконувати всі необхідні дії по її збереженню.

Також апелянт вважає помилковим висновок суду про те, позивачу було відомо про постановлення ухвали від 22.03.2000 року, якою відмовлено у задоволенні подання державного виконавця про передачу заставленого майна.

Зазначає, що в ухвалі Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.09.2010 року, постановленої за результатами перегляду рішення за його позовом до відповідачів про відшкодування матеріальних витрат, пов'язаних із проведенням ремонтних робіт, суд посилався на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх матеріальних прав, а не заперечувалася добросовісність набуття ним майна.

На підставі наведеного, просить рішення Калуського міськрайонного суду від 06 квітня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача.

Крім того, апелянт вважає порушенням його процесуальних прав відмову суду у призначенні експертизи для визначення суми збільшення вартості квартири.

Просить включити до апеляційної скарги на рішення суду заперечення на ухвалу Калуського міськрайонного суду від 01.03.2017 року про відмову у задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи та ухвалу Калуського міськрайонного суду від 06.04.2017 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення доказів у вигляді визначення розміру істотного збільшення вартості майна шляхом призначення експертизи. Посилається на те, що для з'ясування обставин, чи дійсно відбулося істотне збільшення вартості квартири внаслідок проведення її перепланування та ремонтно-оздоблювальних робіт, трудових та грошових затрат позивача має бути розрахована вартість квартири до початку ремонту і після нього. Вважає, що належним чином обґрунтував необхідність проведення експертизи.

В судове засідання апеляційного суду апелянт повторно не з'явився, надіслав на електронну адресу суду заяву про відкладення розгляду справи, однак доказів поважності причин не представив.

Відповідачі апеляційну скаргу не визнали, просили суд відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303, ч.ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції, встановивши, що позивач є недобросовісним набувачем спірної квартири, дослідивши докази у справі, дав їм належну оцінку і, з урахуванням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність визначених ч. 4 ст. 390 ЦК України правових підстав для відшкодування здійснених витрат на поліпшення майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з наступних підстав.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.12.1998 року ОСОБА_2 на підставі акту про прилюдні торги, затвердженого суддею Калуського міського суду 20.10.1997 року, акту передачі квартири, затвердженого суддею Калуського міського суду 19.11.1997 року, ухвали Калуського міського суду від 18.12.1997 року, ухвали Калуського міського суду від 25.11.1998 року, став власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Встановлено також, що ухвалою Калуського міського суду від 22.03.2000 року відмовлено у задоволенні подання судового виконавця Калуського міського суду про передачу ОСОБА_2 заставленого майна - квартири АДРЕСА_1, та затвердження актів від 10.10.1997 року, 20.10.1997 року про те, що прилюдні торги не відбулися (а.с. 51).

Рішенням Калуського міського суду від 19 липня 2002 року було визнано дії судового виконавця Калуського міського суду по проведенні прилюдних торгів 10 та 20 жовтня 1997 року по передачі квартири 19.11.1997 року неправомірними, зобов'язано Державну виконавчу службу Калуського міського управління юстиції, як правонаступника, усунути допущені судовим виконавцем порушення вимог закону, а також зобов'язано виконавчу службу повернути квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 63).

Рішенням Калуського міського суду від 28.05.2003 року (вступило в законну силу 31.07.2003 року) задоволено позов ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ухвалено вселити їх в квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано відповідачів не чинити позивачам перешкод у користуванні даною квартирою (а.с. 64).

Згідно рішення Калуського міськрайонного суду від 29.12.2006 року, яке вступило в законну силу 23.02.2007 року, свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, від 10.12.1998 року визнано недійсним (а.с. 12-13).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України добросовісним набувачем є особа, яка за відплатним договором придбала майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.

Як визначився Верховний суд України у постанові від 03.10.2011 року у справі №3-98гс11 та у постанові від 17.10.2011 року у справі №3-103гс11, у разі, якщо проведені на виконання судового рішення прилюдні торги з реалізації майна визнано судом такими, що проведені з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, то особа, яка придбала це майно, не є добросовісним набувачем, у якого майно не може бути витребувано відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК.

Згідно з ч. 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

У п. 32 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

Недобросовісний набувач (володілець) не має права на залишення поліпшеного майна собі.

Крім того, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) майна має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна, або на передання доходів (частина третя статті 390 ЦК). У цьому разі необхідними є такі витрати, без яких стан майна істотно погіршився би, унаслідок чого його не можна було б використати за прямим призначенням.

Оскільки судовим рішенням було визнано проведення прилюдних торгів з реалізації майна (квартири АДРЕСА_1) такими, що проведені з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач не є добросовісним набувачем.

Також судом було встановлено, що позивач міг знати про такі порушення, так як повідомлявся належним чином про час та місце розгляду (22.03.2000 року) подання судового виконавця Калуського міського суду про затвердження актів про те, що прилюдні торги не відбулися та передачі квартири ОСОБА_2, а також був стороною по вищезазначених справах (а.с. 51).

При цьому апеляційний суд бере до уваги те, що недобросовісний набувач має право лише на відшкодування витрат на утримання (збереження) майна, а не на його поліпшення, що передбачено ч. 3 ст. 390 ЦК України.

Позивач не довів, що квартира на момент її переходу у його власність була у занедбаному стані, що її стан погіршився б без проведених поліпшень, або ж її неможливо було використовувати без цих поліпшень за прямим призначенням, а також не обґрунтував необхідність проведення реконструкції квартири із чотирьохкімнатної в трикімнатну.

Таким чином, посилання позивача на те, що він являється добросовісним набувачем є безпідставними.

Зважаючи на вищевикладене, не заслуговують на увагу і твердження апелянта щодо неповноти з'ясування судом обставин справи в зв'язку із відмовою у призначенні судової будівельно-технічної експертизи та забезпеченні доказів у вигляді визначення розміру істотного збільшення вартості майна шляхом призначення експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи підтверджується, що 01.03.2017 року ОСОБА_2 подано до Калуського міськрайонного суду заяви про призначення судової будівельно-технічної експертизи та про забезпечення доказів у вигляді визначення розміру істотного збільшення вартості майна шляхом призначення експертизи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

Враховуючи зазначене та ненаведення позивачем переконливих мотивів для призначення судової будівельно-технічної експертизи, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні заяв.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення Калуського міськрайонного суду від 06.04.2017 року, оскільки воно є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Пнівчук О.В.

Василишин Л.В.