Ухвала

іменем україни

24 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Карпенко С.О., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 01 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням апеляційного суду Волинської області від 15 вересня 2015 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним попередній договір щодо купівлі-продажу частини домоволодіння АДРЕСА_1, укладений між ним та ОСОБА_6, ОСОБА_7 За вказаним договором позивач сплатив продавцям 23 000 доларів США, які не повернуто. З приводу стягнення зазначених грошових коштів ОСОБА_4 звернувся з відповідним позовом у січні 2016 року до суду. Під час розгляду справи у суді йому стало відомо, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 14 січня 2016 року, уклавши договір дарування, відчужили належний їм житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, земельну ділянку своїй дочці ОСОБА_5 Позивач вважає спірний правочин таким, що порушує його майнові права, і укладеним з метою ухилення від повернення грошей.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір дарування від 14 січня 2016 року та повернути сторони цього правочину у попередній стан.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 01 вересня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 14 січня 2016 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Юхименко І.В. та зареєстровано в реєстрі. Відповідно до умов спірного договору дарування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подарували, а ОСОБА_5 безоплатно прийняла у дарунок житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1

На час укладення оспорюваного позивачем договору жодних обтяжень, заборон щодо дарунку - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, які б перешкоджали дарувальникам відчужити це нерухоме майно, не існувало.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За змістом статей 215, 216 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно з частинами 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

За змістом ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що позивач не довів заявлених вимог, зокрема незаконність та протиправність оспорюваного ним правочину і не надав суду жодних доказів на підтвердження порушень його прав відповідачами під час укладення цього договору.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 01 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

С.О. Карпенко

О.В.Кафідова