Провадження №: 2/752/40/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2017 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретарів судового засідання Лебедєва В.В., Веременко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, законного представника ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

31.05.2006 року ОСОБА_4, ОСОБА_1. звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачами було зазначено, що спірне житлове приміщення за адресою - АДРЕСА_1 не приватизована, складається з однієї кімнати, загальною площею 27, 4 кв.м., у квартирі зареєстровано чотири особи: власник особового рахунку ОСОБА_4; син ОСОБА_3; дочка ОСОБА_1.; онука ОСОБА_5 ОСОБА_3 фактично за вказаною адресою не проживає і не з'являється більш як 12 років, практично не був у квартирі жодного разу. Факт відсутності ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 протягом останніх шести місяців підтверджується актами, складеними КП «ЖЕО-102, а також свідченнями сусідів. Адреса місця проживання відповідача їм невідома, зі слів родичів знають, що останній проживає в селі, розташованому у Чернівецькій області. За відсутності ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1. позбавлена можливості зареєструвати у квартирі свого чоловіка, а також не можуть скористатися своїм правом на приватизацію квартири, яка перебуває у їх користуванні.

Просили визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_4 помер, правонаступником його прав та обов'язків є позивач ОСОБА_1.

13.01.2014 року ОСОБА_1. подала позовну заяву про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у новій редакції.

У новій редакції позовної заяви, позивач ОСОБА_1. послалася на те, що позов про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 підтримує у власних інтересах та інтересах її малолітніх дітей:ОСОБА_5, 2004 року народження, та ОСОБА_6, 2008 року народження. 31.05.2006 року її батько та вона звернулися до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин. Заочним рішенням від 28.09.2006 року позов було задоволено. На виконання рішення суду 02.11.2006 року ОСОБА_3 було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1. 23.03. 2010 року ОСОБА_3 був визнаний судом недієздатним, а 14.01.2011 року рішенням Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_2 було призначено опікуном над недієздатним ОСОБА_3 За заявою ОСОБА_2 заочне рішення від 28.09.2006 року про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням скасовано.

Також додатково в обґрунтування заявлених позовних вимог послалася на те, що спірна квартира була отримана ОСОБА_4, у 1993 році на підставі ордеру № 39558 від 3 листопада 1993 року, до складу сім"ї, зазначеного в ордері, були включені її батько, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Після отримання ордеру в даній квартирі оселився її батько, ОСОБА_4, а з 1996 року оселилася та була зареєстрована вона. ОСОБА_3 у спірну квартиру ніколи не вселявся, не проживав та не з"являвся у ній жодного разу. Усиновлення ОСОБА_3 ОСОБА_4, так само як і реєстрація ОСОБА_3 на житловій площі у спірній квартирі мала формальний (фіктивний) характер, оскільки ОСОБА_4 з ОСОБА_3 ніколи, жодного дня не проживали разом. Рідними батьками ОСОБА_3 є: мати - ОСОБА_2, батько - ОСОБА_7 У 1966 році ОСОБА_3 був формально усиновлений своїм рідним дядьком, рідним братом його матері, ОСОБА_2., ОСОБА_4 Усиновлення ОСОБА_3 ОСОБА_4 мало місце з тих причин, що з народження ОСОБА_3 страждав захворюванням, що виявляється у вадах мовлення та помірній розумовій відсталості. Для влаштування ОСОБА_3 до спеціалізованого навчального закладу за місцем проживання сім"ї ОСОБА_2 у місті Сокиряни, Чернівецької області не було можливості через відсутність такого закладу. Одним з таких закладів була на той час спеціальна школа-інтернат № 7 міста Києва для дітей з тяжкими порушеннями мови, призначена для навчання дітей з сенсорною та моторною алалією, дизартрією, іншими важкими вадами мовлення, до неї приймалися лише діти, зареєстровані в місті Києві (копія листа спеціальної школи-інтернату першого та другого ступенів № 7 міста Києва від 16 серпня 2013 року № 85 додається). Тому ОСОБА_7 та ОСОБА_2 попросили ОСОБА_4 прописати їхнього сина на житловій площі ОСОБА_4 та влаштувати племінника до інтернату № 7 міста Києва для дітей з тяжкими порушеннями мови, у зв'язку з цим, попросили його формально усиновити їхнього сина з метою отримання останнім прописки в місті Києві, на що її батько, ОСОБА_4, погодився. Після формальної прописки ОСОБА_3 на житловій площі ОСОБА_4 у місті Києві, ОСОБА_3 був зарахований до інтернату № 7 міста Києва для дітей з тяжкими порушеннями мови. Через деякий час, з урахуванням того, що за станом здоров"я ОСОБА_3 страждав не лише важкими дефектами мови, але і певним ступенем розумової відсталості, медико-педагогічною комісією його було виведено в допоміжну школу за профілем його захворювання (для дітей зі зниженим інтелектом). У зв'язку з цим, він був переведений до іншого закладу, розташованого поблизу місця проживання його рідних батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у місті Хотин, Чернівецької області, де навчався до 1978 року, після чого повернувся до своїх рідних батьків ОСОБА_7 і ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 без реєстрації.

Спірна квартира була надана ОСОБА_4 у 1993 році без врахування пільг ОСОБА_3, оскільки інвалідом II групи з дитинства його було визнано тільки з 20.01.1997 року про що свідчить також і той факт, що спірна квартира є однокімнатною, жила площа якої становить 14, 2 квадратних метрів у той час, як відповідно до положень статті 47 ЖК України передбачено, що норма житлової площі на одну особу становить 13,65 квадратних метрів, а з урахуванням захворювання ОСОБА_3 та відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров"я № 52 від 08.02.1985 року, він не може проживати в одній кімнаті з членами своєї сім"ї. ОСОБА_4 перебував на квартирному обліку в загальній черзі з 1983 року один і був знятий з квартирного обліку у зв'язку зі смертю розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації № 71 від 27 грудня 2010 року "Про затвердження і перезатвердження на квартирний облік працівників підприємств, організацій та установ Голосіївського району міста Києва".

ОСОБА_3 не лише все своє життя постійно проживає в місті Сокиряни, Чернівецької області разом зі своїми батьками та сестрою ОСОБА_8, але і працює в їхньому домашньому господарстві, де самостійно здійснює догляд за домашньою худобою і сам значною мірою піклується про своїх близьких.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 ніколи не вселявся, ніколи не був і не проживав у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, відповідно відсутні поважні причини для не проживання у спірній квартирі, формальний характер його реєстрації у спірній квартирі, а також те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2, яка діє в його інтересах, ніколи не несли жодних витрат, пов'язаних з утриманням спірної квартири, не виконували інших обов'язків по її утриманню, постійне проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2, де він мешкає у житловому приміщенні, прибудованому до приватного будинку його батьків, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 та на підставі статтей 71, 72 ЖК України, просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою - АДРЕСА_1.

24.02.2014 року, до початку розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1. подала на розгляд суду заяву про уточнення позовних вимог, якою змінила підстави заявленого нею позову про визнання ОСОБА_3 втративши право користування житловим приміщенням, що передбачені ст. ст. 71, 72 ЖК України і посилаючись на те, що ОСОБА_3 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2, відсутність з боку ОСОБА_4 та інших осіб жодних перешкод для проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, факт його не проживання пов'язаний з формальним характером його реєстрації, що було передбачено угодою між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також невиконання ОСОБА_3 та ОСОБА_2, яка представляє інтереси останнього обов'язків, що випливають з договору найму жилого приміщення, просила на підставі ст. 107 ЖК України визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою - АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1. позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою - АДРЕСА_1 з тих підстав, що останній ніколи не проживав у зазначеній квартирі без поважних на те причин, не виконував обов'язків пов'язаних з утриманням спірного житлового приміщення, формальність реєстрації його ж місця проживання в спірній квартирі підтримала, просила задовольнити.

Представники відповідача, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_4 отримав у користування квартиру АДРЕСА_1 з урахуванням інтересів ОСОБА_3 з огляду на його стан здоров'я. Також послалися на те, що ОСОБА_3 є інвалідом другої групи з дитинства у зв'язку з чим ОСОБА_4 був його опікуном з ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується фактом усиновлення ОСОБА_4 ОСОБА_3 У зв'язку з інвалідністю ОСОБА_3 з дитинства ОСОБА_4 отримував допомогу по догляду за дитиною інвалідом, а з 1977 року ОСОБА_3 була призначена пенсія по інвалідності, яку також отримував ОСОБА_4, як батько, спочатку за адресою - АДРЕСА_3, а з листопада місяця 1993 року, після отримання ОСОБА_4 на сім'ю із двох осіб, до складу якої увійшов син ОСОБА_3, за адресою - АДРЕСА_1. Стверджували, що ОСОБА_3 є інвалідом другої групи з дитинства безстроково, потребує постійного стороннього догляду. ОСОБА_4 приховав отримання ним спірної квартири, що було надана йому у користування з урахуванням інтересів ОСОБА_3, а з огляду на психічний стан здоров'я ОСОБА_3, останній не знав про спірну квартиру та не проживав у ній. Іншим житловим приміщенням, яке було б придатним для проживання ОСОБА_3 не забезпечений.

Заслухавши позивача, представників відповідача, допитавши свідків, дослідивши наявні у справі докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що спір з приводу права ОСОБА_3 на проживання у житловому приміщенні за адресою - АДРЕСА_1 було заявлено 31.05.2006 року позивачами - ОСОБА_4, ОСОБА_1

За даними довідки по формі № 3, виданої 31.05.2006 року КП «ЖЕО-102» № 747 у АДРЕСА_1, проживали і були прописаними чотири особи, в тому числі: власник особового рахунку ОСОБА_4 з 23.11.1993 року, син ОСОБА_3 з 23.11.1993 року, дочка ОСОБА_1. з 17.12.1996 року, онука ОСОБА_5 з 17.02.2005 року (а.с. 15 том № 1).

За даними довідки по формі № 3, виданої 07.11.2012 року КП «ЖЕО-112 Голосіївського району» № 1366 у АДРЕСА_1, форма власності житла - приватна, проживають і зареєстровані чотири особи, в тому числі: дочка співвласник ОСОБА_1. з 17.12.1996 року, онука ОСОБА_5 з 17.02.2005 року, онук ОСОБА_6 з 23.12.2008 року, брат ОСОБА_3 з 23.11.1993 року (а.с. 182 том № 1).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 27.04.2010 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 195 том № 2).

Станом на 24.02.2014 року ОСОБА_1. у своїх та в інтересах своїх малолітніх дітей підтримала позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, однак з урахуванням уточнення, з підстав передбачених ст. 107 ЖК України, а саме - постійне місце проживання ОСОБА_3 за адресою - АДРЕСА_2, формальним характером реєстрації його ж місця проживання за адресою спірного житлового приміщення, невиконанням обов'язків пов'язаних із утриманням спірної квартири та тих, які випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до правил ст. 107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як видно зі змісту пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України», відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Разом з тим належить враховувати, що згідно з пунктом 5 ст.71 ЖК (в редакції закону від 18 грудня 1991 р.) інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Пунктом 5 ст. 71 ЖК України в редакції Закону України від 18.12.1991 року № 1993-ХІІ передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них.

Так, судом встановлено, що виконавчим комітетом Московської Ради народних депутатів м. Києва 03.11.1993 року на підставі рішення від 02.11.1993 року № 714 видано ордер на жиле приміщення № 39558 серії Б громадянину ОСОБА_4 на сім'ю з двох осіб на право зайняття жилого приміщення площею 14,2 кв.м., яке складається з однієї ізольованої кімнати за адресою - АДРЕСА_1, склад сім'ї - ОСОБА_4, ОСОБА_3 - син. (а.с.183 том № 1).

Як видно зі змісту Розпорядження представника Президента України від 02.11.1993 року № 714 «Про надання житлової площі працівникам підприємств, організацій та установ Московського району м. Києва», затверджено рішення адміністрації та профкому державного аграрного університету від 15.09.1993 року, протокол № 30 та пропозицію громадської організації з житлових питань про надання житла - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4, який мешкав по АДРЕСА_3, займав двокімнатну квартиру площею 33,9 м.кв., де прописано 5 чоловік / він, бувша дружина, син ОСОБА_3 1959 р.н. - психічно хворий, син ОСОБА_7 1976 р.н., дочка ОСОБА_1 1975 р.н. Працює в аграрному університеті з 1967 року. Професор, без зняття з квартирного обліку. На квартирному обліку в аграрному університеті затверджений рішенням Московської райради 1-26.ХІІ.1983 р. № 696/22 з родиною 5 чоловік. Син ОСОБА_3 психічно хворий з дитинства, інвалід другої групи, довідка серії Д-71 №221281 від 02.06.1985 року (а.с. 36 том № 3).

За даними довідки по формі № 4 серії Д-71 № 221281 Міністерства Соціального Забезпечення УРСР - ОСОБА_3 1959 року народження акт № 884 обстежений 2.ХІ.1981 року, визнаний інвалідом другої групи з І.ХІ.1981 року, причина інвалідності з дитинства, захворювання загальне, непрацездатний, може працювати при створенні умов для інвалідів І і ІІ групи, інвалідність встановлена безстроково. (а.с. 184 том № 3).

Позивач у справі, звертаючись до суду, стверджувала, що відповідач ОСОБА_3 ніколи у спірній квартирі не проживав, його реєстрація була формальною для влаштування до спеціалізованого навчального закладу з урахуванням його стану здоров'я.

Представники відповідача не заперечували факт не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, визнали, що усиновлення ОСОБА_4 відповідача у справі ОСОБА_3 мало місце для здійснення опіки над ним, від чого у подальшому ОСОБА_4 самоусунувся.

Судом встановлено, що біологічними батьками ОСОБА_3, який народився 09.03.1959 року є ОСОБА_7 та ОСОБА_2, при народженні ОСОБА_3 був зареєстрований, як ОСОБА_3, а 12.07.1966 року усиновлений ОСОБА_4, після чого до актового запису про народження ОСОБА_3, 12.07.1966 року було внесено зміни відомостей щодо дитини ОСОБА_3 змінено на ІНФОРМАЦІЯ_4, відомості про батька ОСОБА_7 змінено на ОСОБА_4, відомості про матір змінено на інформація видалена, відомості щодо усиновлення - усиновитель (він) ОСОБА_4, усиновитель (вона) ОСОБА_2 (а.с.124-130 том № 3).

За даними листа № 85 від 16.08.2013 року директора спеціальної школи-інтернату І - ІІ ступенів № 7 м. Києва ОСОБА_3 1959 року народження дійсно навчався у спеціальній загальноосвітній школді-інтернаті № 7 м. Києва для дітей з тяжкими порушеннями мови у період з 1966 по 1968 року, що підтверджують співробітники школи - ОСОБА_14, ОСОБА_15, оскільки письмові документи про це не збереглися. Відомості про те, за якою адресою був прописаний (проживав) ОСОБА_3 до прийняття його на навчання до спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату № 7 м. Києва для дітей з тяжкими порушеннями мови, а також під час навчання не збереглися. ОСОБА_3 був влаштований до школи його рідним дядьком ОСОБА_4 (а.с.160-161 том № 1).

Як видно зі змісту заяви ОСОБА_14, яка працювала на посаді вихователя у спецшколі-інтернаті № 7 м. Києва для дітей з тяжкими розладами мови, у період з 1966 по 1968 року серед її вихованців, а потім учнів був ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який був влаштований до спецшколи-інтернату рідним дядьком ОСОБА_4, для чого ОСОБА_4 прописав ОСОБА_3 на своїй житловій площі. Захворювання ОСОБА_3 було пов'язано з дефектами мови, так і з розумовою відсталістю, тому у спецшколі-інтернаті № 7 м. Києва для дітей з тяжкими розладами мови, він провчився не більше двох років, оскільки медико-педагогічною комісією його було виведено у допоміжну школу (для дітей зі зниженим інтелектом). (а.с. 167 том № 3).

Обставини викладені у заяві ОСОБА_16, яка була зроблена 13.06.2013 року у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17, визнані сторонами у справі.

Директором Хотинської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат № 2, що в м. Хотин, Чернівецької області 29.08.2013 року було видано довідку № 138 про те, що ОСОБА_3, 1959 року народження у 1978 році дійсно закінчив Хотинську спеціальну школу інтернат № 2 (наказ по школі № 2 від 29.05.1978 року) (а.с. 185 том № 3).

За даними витягу з наказу № 21 по Хотинській спецшколі-інтернату № 2 від 29.05.1978 року на підставі інструкції Міністерства Освіти УРСР «Про перевідні та випускні екзамени в школах УРСР» та згідно рішення педагогічної ради школи від 29.05.1978 року, вважати закінчивши ми 8 класів Хотинської спецшколи № 2 та видати свідоцтво відповідного зразку - ОСОБА_3

Міський голова Сокирянської міської ради Сокирянського району Чернівецької області 29.08.2013 року видав довідку № 2087 ОСОБА_8 1970 року народження, в тому, що вона дійсно являється постійним жителем АДРЕСА_2. Її брат - ОСОБА_3, 1959 року народження дійсно проживає в АДРЕСА_2, однак не зареєстрований. Місце реєстрації АДРЕСА_1 (а.с. 186 том № 3).

Відповідно до довідки № 129, виданої Сокирянською райполіклінікою - гр. ОСОБА_3, 1959 р.н. житель м. Сокиряни, хворіє хронічним психічним захворюванням і перебуває на обліку у лікаря-психіатра райполіклініки, по цьому ж захворюванню визнаний інвалідом другої групи, потребує прийому протирецедивного лікування (а.с. 187 том № 3).

Отже, з 29 травня 1978 року, а саме після закінчення навчання у Хотинській спецшколі-інтернаті № 2, ОСОБА_3 проживає за адресою - АДРЕСА_2.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.03.2010 року, постановленим за заявою ОСОБА_2 визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою - АДРЕСА_1 недієздатним та таким, що потребує опіки (а.с. 76-77 том № 1).

Цим же рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.03.2010 року встановлено, що: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 є сином - ОСОБА_2 та ОСОБА_4; відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1, виданого Московським управлінням соціального захисту м. Києва 20.01.1997 року безстроково ОСОБА_3 є інвалідом дитинства 2 групи, у зв'язку з чим йому була призначена пенсія; перевіркою медичної картки ОСОБА_3 встановлено, що останній перебував на обліку в Київському міському психоневрологічному диспансері з 31.05.1979 року, остання явка хворого до психоневрологічного диспансеру відмічена в 1989 році. З моменту взяття на облік та до встановлення групи інвалідності, явки до спеціалістів здійснювалися фактично тільки для встановлення діагнозу.; за даними висновку № 152 від 16.02.2010 року амбулаторної судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_3 виявляє ознаки помірної розумової затримки. Наявні у нього психічні розлади зумовлені помірною розумовою затримкою проявляються настільки значимо, що по своєму психічному стану, він не може розуміти значення своїх дій та керувати ними, за своїм психічним станом потребує піклування.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.01.2011 року задоволено заяву ОСОБА_2 про встановлення опіки над недієздатним, встановлено опікуна ОСОБА_2 над недієздатним ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 78 том № 1).

Як видно зі змісту рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.01.2011 року, судом встановлено, що заявниця ОСОБА_2 - матір ОСОБА_3, звернулася з заявою до суду про встановлення її опікуном над недієздатним сином, який постійно проживає спільно з нею, своєю матір'ю.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 підтвердили суду, що ОСОБА_3 проживає разом із матір'ю ОСОБА_2 за адресою - АДРЕСА_2. Крім того, свідок ОСОБА_18 показав суду, що ОСОБА_3 проживає в сараї, який не є житловим приміщенням, а також те, що батько ОСОБА_3, ОСОБА_7 за життя турбувався про сина, а свідок ОСОБА_20 підтвердила, що ОСОБА_3 проживає в будинку, який пристосований для проживання.

Наразі судом достовірно встановлено, що ОСОБА_4 усиновив ОСОБА_3, на той час прописав його у житловому приміщенні, яке перебувало в його користуванні за адресою - АДРЕСА_3, а 03.11.1993 року на сім'ю до складу якої увійшов син ОСОБА_3, що страждав на психічне захворювання, отримав спірне житлове приміщення, до якого ОСОБА_3 ніколи не вселявся, останній з 29.05.1978 року проживає постійно з матір'ю за адресою - АДРЕСА_2.

За даними свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.08.2013 року спадкоємцем майна ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 є його дочка ОСОБА_8, спадщина складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_2 (а.с. 3 том № 3).

За встановлених судом обставин, суд не може прийти до висновку, що ОСОБА_3 вибув зі спірного житлового приміщення за адресою - АДРЕСА_1 та має постійне місце проживання за адресою - АДРЕСА_2.

Крім того, з огляду на стан здоров'я ОСОБА_3, останній не міг самостійно дати оцінку тій життєвій ситуації, в якій він перебував та вжити заходи для захисту його законних прав, а його мати ОСОБА_2 тільки після, у встановленому законом порядку, встановлення її опіки над ОСОБА_3, вжила заходи щодо поновлення його права на проживання у спірній квартирі.

Отже, за встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою - АДРЕСА_1, з підстав передбачених ст. 107 ЖК України, задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 47, 71, 72, 107 ЖК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 208, 213, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, законного представника ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Плахотнюк К.Г.