Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 329/1224/15-ц Головуючий у 1 інстанції Пода Н.М.
Номер провадження 22-ц/778/527/17 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.

суддів: Кримської О.М.

Дашковської А.В.

за участю секретаря Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В позові зазначав, що 27.09.2011 року між ним та ОСОБА_3 укладено два договори позики, за якими ОСОБА_3 отримав грошові кошти в розмірі 24000 грн. та 36000 грн., взявши на себе зобов'язання повернути борг відповідно, до вересня 2012 року та липня 2013 року, надавши на підтвердження укладених договорів дві розписки. Відповідач позику у встановлений строк не повернув.

На підставі викладеного, позивач просив суд, стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу за двома розписками 60000 грн., суму втрат від інфляції у розмірі 44858 грн. та 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 4495,06 грн., а всього 109351,06 грн. та судові витрати у розмірі 1093,51 грн.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за договором позики, основну суму боргу 36000,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 26856,00 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 2337,53 грн., за порушенням строку виконання грошового зобов'язання, а також судовий збір у розмірі 651,93 грн., а всього 65845,46 грн.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі..

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позов частково та стягуючи з ОСОБА_3 на користь позивача грошові кошти в сумі 65845,46 грн. за розписко, відповідно до якої ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 36000 грн., суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами склались правовідносини, які регулюються ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та відповідач належним чином своїх зобов'язань не виконав. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за борговою розпискою, відповідно до якою ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 в борг суму коштів в розмірі 24000 грн., суд застосував до цих правовідносин строк позовної давності.

Предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 36000 грн. з урахуванням інфляційний витрат та 3% річних, що загалом становить 65845.46 грн. Рішення суду в тій частині, яким ОСОБА_4 було відмовлено в задоволення позовних вимог не переглядається, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду в частині задоволених вимог, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і набутим доказам.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, та згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до оригіналу якого вбачається, що ОСОБА_3, проживаючий в АДРЕСА_1 в Запорізькій області взяв в борг у ОСОБА_4 36000,00 грн. ( тридцять шість тис. грн.) для особистих потреб і зобов'язався повернути їх до липня 2013 року. Під розпискою містяться прізвища та підписи ОСОБА_3, та ОСОБА_5, ОСОБА_6 ( а.с. 10).

Тобт, у розписці зазначено: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач взяв та зобов'язується повернути позивачу, строк повернення суми та особистий підпис позичальника.

Факт написання цієї розписки власноруч ОСОБА_3 не заперечувалося в суді першої інстанції та його представником в суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконав, в обумовлений між сторонами строк гроші не повернув. Факт написання розписки відповідачем не оспорюється.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами був укладений договір позики і стягнув з відповідача на користь позивача суму боргу 36000,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 26856,00 грн., а також 3 % річних в сумі 2337,53 грн., оскільки зобов'язання по поверненню боргу не було виконано відповідачем у встановлений договором строк.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У порушення ч. 3 ст. 10 ЦПК України відповідача не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано належних доказів щодо спростування договору позики.

Доказів того, що між сторонами виникли інші правовідносини відповідач суду не надав.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно проігноровано показання свідків ОСОБА_7 з яких вбачається, що ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 гроші за те, що останній привіз йому вугілля, є неспроможними, оскільки суперечать ст. 1051 ЦК України.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами запису та іншими доказами, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

У п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року роз'яснено, що виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Інші обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції з'ясовані всі обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, дана належна оцінка письмовим доказам у сукупності з доводами сторін, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, що викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального законів, тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: