У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоВисоцької В.С.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Карпенко С.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Одеської національної академії зв'язку ім. О.С. Попова, третя особа -ректор академії Воробієнко Петро Петрович, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання контракту таким, що втратив чинність, визнання частково недійсними наказів, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що вона з 08 серпня 2010 року працювала на посаді викладача кафедри фізичного виховання Одеської національної академії зв'язку ім. О.С. Попова за основним місцем роботи, з 30 червня 2011 року - на посаді доцента кафедри, з 01 вересня 2013 року - за сумісництвом на посаді старшого викладача кафедри фізичного виховання.

Вказувала, що 30 квітня 2014 року її звільнили з роботи за прогул без поважних причин з 26 жовтня 2013 року по 01 листопада 2013 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Проте рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року вона була поновлена на роботі.

29 грудня 2014 року у присутності державного виконавця її було поновлено на роботі й в той же день ознайомлено з новим наказом про звільнення за п. 8 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням 30 червня 2014 року строку дії контракту, яке вона вважала незаконним. Крім того, на її утриманні перебувала малолітня дитина, що у силу ст. 184 КЗпП України обмежує звільнення одиноких матерів без наступного працевлаштування. Вказувала, що вона не підписувала жодного документа про погодження на строкові умови роботи, про переведення на посаду доцента та про прийняття на 0,5 ставки за сумісництвом; конкурс на посаду доцента кафедри фізичного виховання перед її працевлаштуванням у листопаді 2012 року не проводився; її персонально не попереджали про наступне вивільнення працівника не пізніше ніж за два місяці, як це передбачено ст. 49 КЗпП України; у день звільнення з нею не був проведений розрахунок відповідно до ст. 116 КЗпП України. На її думку, ректор академії Воробієнко П.П. звільнив її, керуючись виключно особистими мотивами, всупереч інтересам навчального закладу, так як рівень її кваліфікації є достатнім для участі у перемозі у конкурсі як на посаду доцента, так і на посаду завідувача кафедрою фізичного виховання.

Просила поновити її на посаді доцента кафедри фізичного виховання Одеської національної академії зв'язку ім. О.С. Попова за основним місцем роботи і на 0,5 ставки - на посаді старшого викладача кафедри фізичного виховання за сумісництвом, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 29 951 грн 05 коп. та 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Одеської національної академії зв'язку ім. О.С. Попова, в якому просила визнати контракт, укладений між нею та відповідачем, таким, що втратив чинність з 16 листопада 2012 року, у зв'язку із її переведенням з посади старшого викладача кафедри фізичного виховання академії на посаду доцента кафедри фізичного виховання Одеської національної академії зв'язку ім. О.С. Попова; визнати недійсними накази про прийняття на роботу, а саме: від 30 серпня 2013 року № 01-06-221 у частині встановлення їй строкових умов праці та від 15 листопада 2012 року № 01-06-290 у частині встановлення їй умов роботи за контрактом; вважати її переведеною на посаду доцента кафедри фізичного виховання Одеської національної академії зв'язку ім. О.С. Попова до обрання за контрактом.

Вимоги мотивувала тим, що контракт із нею укладався на посаді старшого викладача після обрання на цю посаду за конкурсом, а зміни умов контракту щодо переведення її на посаду доцента письмово не оформлялися, що суперечить п. 6.1 контракту. На її думку, відповідач не мав права враховувати її контракт на інші посади, а повинен був перевести на посаду доцента з формулюванням «до обрання по конкурсу». Крім того, з виданими відповідачем наказами від 15 листопада 2012 року № 01-06-290 у частині встановлення їй умов роботи за контрактом та від 30 серпня 2013 року № 01-06-221 у частині встановлення їй строкових умов праці її ознайомлено не було. Відтак відсутня її згода на строкові умови праці.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2015 року вказані вище позови ОСОБА_6 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про поновлення на роботі, відшкодування майнової та моральної шкоди, визнання недійсними наказів про прийняття на роботу та контракту відмовлено.

У касаційній скарзіОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 30 червня 2011 року між ОСОБА_6 та Одеською національною академією зв'язку ім. О.С. Попова укладено контракт на виконання обов'язків старшого викладача кафедри фізичного виховання зі строком дії з 01 липня 2011 року по 30 червня 2014 року (а. с. 84−86).

Згідно з п. 6.1 цього контракту зміни та доповнення до нього вносяться тільки за угодою сторін, складеною в письмовій формі.

15 листопада 2012 року згідно з витягом з наказу Одеської національної академії зв'язку ім. О.С. Попова № 01-06-290 ОСОБА_6, старшого викладача кафедри фізичного виховання за контрактом від 30 червня 2011 року на термін з 01 липня 2011 року по 30 червня 2014 року, переведено на посаду доцента цієї ж кафедри на повну ставку з окладом за 14 м.р., враховуючи вищезазначений контракт від 30 червня 2011 року - на термін на посаді доцента з 16 листопада 2012 року до 30 червня 2014 року за рахунок спеціальних коштів із залишенням сумісництва (а. с. 69, т. 1).

30 серпня 2013 року згідно з витягом з наказу Одеської національної академії зв'язку ім. О.С. Попова № 01-06-221 ОСОБА_6, доцента за основним місцем роботи кафедри фізичного виховання за контрактом старшого викладача від 30 червня 2011 року, к.п.н. прийнято старшим викладачем за сумісництвом 0,5 ставки цієї ж кафедри на період з 01 вересня 2013 року по 01 липня 2014 року за 15 м.р. рахунок спеціальних коштів (а. с. 70, т. 1).

Наказом Одеської національної академії зв'язку ім. О.С. Попова від 29 грудня 2014 року № 01-06-317 ОСОБА_6, доцента кафедри фізичного виховання за основним місцем роботи, звільнено 29 грудня 2014 року з посади доцента кафедри фізичного виховання у зв'язку із закінченням 30 червня 2014 року строку дії контракту, п. 8 ст. 36 КЗпП України; ОСОБА_6 - старшого викладача на 0,5 ставки кафедри фізичного виховання за сумісництвом, звільнено 29 грудня 2014 року з посади старшого викладача на 0,5 ставки кафедри фізичного виховання за сумісництвом у зв'язку із закінченням 01 липня 2014 року строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України (а. с. 83).

ОСОБА_6 була ознайомлена з наказом про звільнення, від підпису на ньому та від одержання трудової книжки відмовилась, про що складено акти від 29 грудня 2014 року, того ж дня видано розрахунковий лист та отримано повний розрахунок на платіжну картку. 30 грудня 2014 року ОСОБА_6 отримала трудову книжку, що підтверджено її особистим підписом у Книзі обліку та руху трудових книжок за № 9371.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2015 року, визнано ОСОБА_6 звільненою з підстав, передбачених п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку дії контракту з 30 червня 2014 року з посади доцента кафедри фізичного виховання за основним місцем роботи та з 01 липня 2014 року з посади 0,5 ставки посади старшого викладача кафедри фізичного виховання.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, встановлені судовим рішення від 18 березня 2015 року обставини, що позивачка працювала за строковим трудовим договором, підлягала звільненню у зв'язку закінченням контракту та строкового трудового договору - мають преюдиціальне значення.

Відповідно до ст. 54 Законом України «Про освіту» прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

За ст. 48 зазначеного Закону посади науково-педагогічних працівників є виборними за конкурсом. Порядок обрання науково-педагогічних працівників визначений в Положенні про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженому наказом Міносвіти України від 24 грудня 2002 року № 744, у пункті 10 якого передбачено, що відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі й контракт. Відповідний припис щодо контрактної форми трудового договору також закріплений пунктом 3 статті 54 Закону України «Про освіту». Відповідно до частини 2 статті 48 Закону України «Про вищу освіту», Переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 № 963, основними посадами науково-педагогічних працівників вищого навчального закладу четвертого рівня акредитації є асистент, викладач, старший викладач, директор бібліотеки, науковий працівник бібліотеки, доцент, професор, завідувач кафедрою, декан, проректор, ректор. За змістом частини 3 статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки, відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін; сфера застосування контракту визначається законом. Отже, законодавством визначено, що прийняття на роботу науково-педагогічних працівників згідно переліку здійснюється шляхом обрання за конкурсом, з такими працівниками може укладатися контракт.

Порядком присвоєння вченого звання професора і доцента, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2008 року № 1149, передбачено наявність у працівника стажу педагогічної роботи у ВН-III-ІVрівня акредитації на посаді старшого викладача не менш як 5 років, у тому числі останній календарний рік на одній кафедрі на посаді доцента.

Для одержання вченого звання доцента ОСОБА_6 наказом від 15 листопада 2012 року № 01-06-290 тимчасово (без обрання за конкурсом) переведена на посаду доцента кафедри фізичного виховання з врахуванням контракту від 30 червня 2011 року на термін на посаді доцента з 16 листопада 2012 року по 30 червня 2014 року. Робота за сумісництвом викладачів академії передбачає прийняття сумісників на роботу лише на період навчального року з подальшим звільненням. Отже, строковим трудовим договором у формі контракту був визначений кінцевий термін перебування позивачки на посаді за основним місцем роботи та за сумісництвом.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази мають бути належними та допустимими, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_6 не довела незаконність звільнення 29 грудня 2014 року та, відповідно, наявність підстав для поновлення на роботі на посаді доцента кафедри фізичного виховання за основним місцем роботи та на посаді старшого викладача цієї ж кафедри на 0,5 ставки за сумісництвом, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2014 року по 01 вересня 2015 року, відшкодування моральної шкоди; не довела наявність підстав для визнання контракту від 30 червня 2011 року на посаді старшого викладача таким, що втратив чинність з 16 листопада 2012 року у зв'язку з переведенням з посади старшого викладача на посаду доцента кафедри, для визнання частково недійсними наказу від 30 серпня 2013 року № 01-06-221 у частині встановлення строкових умов праці, наказу від 15 листопада 2012 року № 01-06-290 у частині встановлення умов роботи за контрактом та для визнання її переведеною на посаду доцента до обрання за конкурсом.

Строк дії контракту закінчився 30 червня 2014 року, строковий трудовий договір за сумісництвом закінчився 01 липня 2014 року. Ці обставини мали місце в період судового розгляду справи за позовом ОСОБА_6 про поновлення на роботі після звільнення за прогул. Рішення суду першої інстанції у цій справі було ухвалено 22 грудня 2014 року, тобто після закінчення строку дії контракту та строкового трудового договору. Рішення суду першої інстанції у частині поновлення на роботі з огляду на передбачене законом негайне виконання було виконано поновленням звільненого працівника на роботі 29 грудня 2014 року. Наступне ж звільнення цього працівника з роботи було обумовлено закінченням строку дії контракту ще 30 червня 2014 року та строкового трудового договору ще 01 липня 2014 року, порушень законодавства при цьому звільненні не допущено. Рішення суду першої інстанції в апеляційній інстанції переглянуто 18 березня 2015 року, цим рішенням, що залишено без змін судом касаційної інстанції, встановлено, що позивачка звільнена за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 30 червня 2014 року з посади доцента кафедри за основним місцем роботи у зв'язку з закінченням строку дії контракту та звільнена з 01 липня 2014 року з посади старшого викладача кафедри за сумісництвом.

Таким чином, суди обґрунтовано відмовили у позові. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:В.С. Висоцька
Судді: Ю.Г. Іваненко
С.О. Карпенко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак