УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2017 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Фаловська І.М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України про стягнення індексації заробітній платі,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Фонду державного майна України про стягнення індексації заробітної плати.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він перебував у трудових відносинах з відкритим акціонерним товариством «Содовий завод» (далі - ВАТ «Содовий завод»)з 18 березня 1983 року по 27 травня 1994 року, яке повний розрахунок із заробітної плати не здійснило. На підставі посвідчення комісії по трудовим спорам № 77 від 09 квітня 2002 року вирішено стягнути заборгованість по регресу у сумі 5922,57 грн. Вказане рішення було своєчасно подано до виконавчої служби та прийнято до виконання, і у лютому 2015 року йому була виплачена заборгованість по регресу. Разом з тим, у січні 2017 року позивач звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою про стягнення з відповідача індексації заробітної плати за період затримки виконання рішення суду і 24 лютого 2017 року рішенням суду було стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на його користь індексацію заробітної плати у сумі 14811,16 грн. Виконавчий лист за рішенням суду був своєчасно наданий до ліквідаційної комісії та взятий до виконання, однак 16 березня 2017 року він отримав довідку ліквідатора, в якій зазначено про неможливість виконати рішення суду.

Посилаючись на те, що частка державної власності у ВАТ «Содовий завод», який постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року визнано банкрутом, складає 100 %, позивач відповідно до положень статей 619 та 625 ЦК України вважає, що Фонд державного майна України несе субсидіарну відповідальність за невиконання боржником ВАТ «Содовий завод» зобов'язання, та просив на підставі положень Конституції України, статей 116,117, 221, 232, 233, 237-1 КЗпП України стягнути з Фонду державного майна України на його користь індексацію заробітної плати у сумі 14811,16 грн.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Одночасно до касаційної скарги скаржником додано заяву в якій скаржник ставить питання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2017 року, посилаючись на поважність причин пропуску цього строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 325 ЦПК України у разі пропущення встановленого законом строку на касаційне оскарження з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Заява ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2017 року підлягає задоволенню, оскільки причини пропуску є поважними.

Однак, у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що Фонд державного майна України не несе додаткової (субсидіарну) відповідальності по боргах ВАТ «Содовий завод».

Судами встановлено, що ОСОБА_2 з 18 березня 1983 року працював у ВАТ «Содовий завод».

Також встановлено, що з 1997 року ВАТ «Содовий завод» припинило виплачувати працівникам заробітну плату.

Згідно Посвідчення, виданого на підставі рішення комісії по трудовим спорам ВАТ «Содовий завод» № 77 від 09 квітня 2002 року ОСОБА_2 було надано право на отримання з ВАТ «Содовий завод» заборгованості по регресу у сумі 5922,57 гривень.

Наказом № 234 від 27 травня 1994 року позивач звільнений з роботи.

У лютому 2015 року ВАТ «Содовий завод» виплатило позивачу заборгованість по регресу у сумі 5922,57 грн.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 24 лютого 2017 року з ВАТ «Содовий завод» стягнуто на користь ОСОБА_2 індексацію заборгованості по регресу з 01 травня 2002 року по 01 лютого 2015 року у сумі 14811,16 грн.

Постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрутом щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута, якщо цього не зроблено раніше.

Згідно абз. 15 ч. 2 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на ліквідатора покладено обов'язок щодо продажу майна банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, зокрема із заробітної плати, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 111 ЦК України виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, провадиться у порядку черговості, встановленої статтею 112 цього Кодексу, відповідно до проміжного ліквідаційного балансу, починаючи від дня його затвердження за винятком кредиторів четвертої черги, виплати яким провадяться зі спливу місяця від дня затвердження проміжного ліквідаційного балансу. У разі недостатності у юридичної особи, що ліквідується, грошових коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія здійснює продаж майна юридичної особи.

Частиною 2 статті 152 ЦК України, частиною 2 статті 3 Закону України «Про акціонерні товариства» встановлено, що акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, тільки в межах належних їм акцій.

За приписами ч. 1 ст. 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи (ч. 1 ст. 619 ЦК України).

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій встановили, що між сторонами не існувало будь-яких зобов'язань, вони не знаходились у трудових відносинах, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки не виникає обов'язку Фонду державного майна України перед ОСОБА_2 щодо виплати сум, належних йому від ВАТ «Содовий завод».

Разом з тим, суди попередніх інстанцій вірно зазначили , що посилання позивача на ст. 619 ЦК України є безпідставним, оскільки до спірних правовідносин має застосовуватись трудове законодавство, зокрема КЗпП України, а додаткова (субсидіарна) відповідальність не може застосовуватись до трудових правовідносин, оскільки виникає лише у разі порушення зобов'язання, якого між сторонами не існувало.

Із матеріалів касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень першої та апеляційної інстанцій вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України, у разі якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 325, 328 ЦПК України

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2017 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною ОСОБА_2 на рішення Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України про стягнення індексації заробітній платі, відмовити.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути, особі яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ І.М. Фаловська