Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 333/4605/16 Головуючий у 1 інстанції Круглікова А.В.
Номер провадження 22-ц/778/2959/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 18.12.2004 року приватним нотаріусом посвідчено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_6 подарувала племінниці ОСОБА_5 житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Осипенка, буд. 57 загальною площею 35,3 кв.м.

15.11.2007 року ОСОБА_9 уклала договір дарування на вказаний житловий будинок з сином ОСОБА_8 Як зазначає позивач, при укладенні договору дарування від 18.12.2004 року остання помилилась стосовно прав та обовязків ОСОБА_5 Так, позивач вважала, що буде укладено договір довічного утримання (догляду), а фактично був укладений догові дарування. Отже, оскільки укладений договір дарування від 18.12.2004 року не відповідає внутрішній волі ОСОБА_6 та укладений внаслідок помилки, позивач просить суд позов задовольнити та визнати вказаний договір недійсним.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2017 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійним з моменту вчинення договір дарування, посвідчений 18.12.2004 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, за яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Осипенка, 57.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.12.2004 року між ОСОБА_6 (Дарувальник) та ОСОБА_5 (Обдаровувана) укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 3506.

За умовами п. 1.1. наведеного вище договору, Дарувальник подарувала належний їй, а Обдаровувана прийняла в дар житловий будинок № 57 по вул. Осипенка у м. Запоріжжі, загальною площею 35,3 кв.м., розташовуваного за земельній ділянці площею 491 кв.м. На вказаній земельній ділянці знаходяться: житловий будинок А, глинобит. обл. 1/2 цегла, житловою площею 17,5 кв.м., літня кухня Б, сарай Б1, вбиральня В, погріб пг, паркан № 1, 3, водопровід № 2, замощення І, сарай Г, навіс Д.

Відповідно до п. 5. договору, сторони підтверджують, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характер фіктивної та удаваної угоди.

Згідно з п. 7. Договору дарування, зміст статей 120, 125, 126 Земельного кодексу України, ст.ст. 215, 717-723 Цивільного кодексу України сторонам нотаріусом розяснено.

Право власності на цей житловий будинок виникає у Обдарованої з моменту нотаріального посвідчення цього договору згідно ст. 334 ЦК України (п. 8. Договору дарування).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19.11.2013 року у справі № 22ц-5334/13, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13.02.2014 року, у задоволенні позову прокурора Комунарського району м. Запоріжжя в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним на підставі ст. 225 ЦК України та в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_10 про витребування житлового будинку, усунення перешкод у користуванні будинком відмовлено.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2015 року у справі № 333/9876/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10.12.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27.04.2016 року, у задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_8, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування на підставі ст. 233 ЦК України, витребування з незаконного володіння житлового будинку, усунення перешкод у здійснені права на володіння та користування житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_8 та вселення ОСОБА_6; скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок відмовлено.

Предметом позовних вимог у цій справі є визнання договору дарування від 18.12.2004 року недійсним, в порядку ст. 229 ЦК України, з підстав його укладення зі сторони позивача (ОСОБА_6П.) під впливом помилки.

Задовольняючи позов суд зазначив, що згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1). Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч. 2).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.03.2016 року у справі № 6-93цс16 та від 27.04.2016 року у справі 6-372цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції встановлено, що договір дарування від 18.12.2004 року був укладений позивачем у віці 66 років, тобто у похилому віці., цей договір укладений менш ніж через місяць після смерті сина ОСОБА_6, який помер 14.11.2004 року.

Виходячи з Акту первинної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 24.04.2012 року № 349, проведеної комунальною установою «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради (а.с. 141), ОСОБА_6 в період часу з 01.12.2004 року по 18.12.2004 року виявляла психічний розлад у вигляді помірного вираженого астенічного синдрому внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна енцефалопатія, минуще порушення мозкового кровообігу), про що свідчить наявність неврологічної симптоматики, що розвилась після психотравмуючої ситуації смерті сина (…) зазначені психічні розлади не дозволяли їй в повній мірі осмислити виникнену ситуацію, критичні та прогностичні функції були порушені. Ступінь наявних порушень була така, що вона не в повній мірі могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, ОСОБА_6, станом як на момент вчинення оспорюваного правочину, так і до цього часу іншого житла, окрім житлового будинку № 57 по вул. Осипенка у м. Запоріжжі, у власності не мала і не має.

Не оспорено сторонами те, що ОСОБА_6 деякий час після укладення договору дарування ще проживала в спірному будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Осипенко, буд. 57, однак через конфлікт між сторонами у справі, тимчасово мешкає за різними адресами в тому числі і за межами Запорізької області, залишаючись при цьому зареєстрованою за спірною адресою.

Факт проживання ОСОБА_6 у 2006 році в спірному житловому будинку, тобто після укладення договору дарування від 18.12.2004 року, підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою квартального комітету № 10 Комунарського району м. Запоріжжя від 11.07.2006 року № 26 (а.с. 10), за змістом якої ОСОБА_6 зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд попередньої інстанції вірно критично оцінив посилання представника відповідача на записи, які містяться в домовій книзі (а.с. 147), за змістом яких ОСОБА_6 була виписана з 13.01.2005 р. з житлового будинку № 57 по вул. Осипенка у м. Запоріжжі, та посилдання на обставини, викладені в акті первинної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 24.04.2012 р. № 349 (а.с. 137) в якості доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 після укладення оспорюваного договору не проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції, що встановлені вище судом обставини справи у сукупності: похилий вік позивача; психотравмуюча ситуація смерть сина; наявність психічного розладу, внаслідок якого остання не в повній мірі розуміла значення своїх дій та керувала ними, у звязку з чим, потребувала стороннього догляду та допомоги; наявність спірного житла як єдиного та продовження позивачем після укладення договору дарування від 18.12.2004 року проживати певний період в спірному будинку, дають підстави суду для висновку про наявність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем при укладенні договору дарування від 18.12.2004 року правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення, що є, в свою чергу, підставою для визнання цього договору недійсним.

Також вірним є і висновок суду щодо відсутності підстав для застосування судом строку позовної давності оскільки весь час до звернення до суду з цим позовом позивач намагалась саме в судовому порядку визнати цей же договір недійсним, однак з інших правових підстав, вірний вибір яких в першу чергу залежав від особи, яка надавала позивачці правову допомогу.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в тому числі і щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, невірним застосуванням судом норм законодавства, про відсутність підстав для задоволення позову, про встановлення іншими судовими рішеннями відсутності підстав для задоволення позову, зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони фактично вірно оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: