Справа № 363/3680/16-ц Головуючий у І інстанції Котлярова І. Ю.
Провадження № 22-ц/780/5997/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 27.12.2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

у с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи його тим, що з 16 липня 2011 року вона з ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте останні декілька років подружні стосунки з відповідачем погіршилися, вони почали проживати окремо та між ними виникли майнові спори, а також спори з приводу місця проживання дитини. Вказала, що під час шлюбу між нею та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого останній отримав у борг її особисті грошові кошти в сумі 2 000 дол. США із зобовязанням їх повернення в повному обсязі до 30 квітня 2016 року, що підтверджується розпискою (зобовязанням) від 15 березня 2016 року. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не виконав своїх зобов`язань, ОСОБА_2 просила стягнути з нього на свою користь борг за договором позики в розмірі 2 000 дол. США, що у гривневому еквіваленті на день предявлення позову складало 51 980,00 грн., та сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції не дослідив справжню правову природу наданої боргової розписки (зобовязання) та дійшов помилкового висновку про те, що сторонами не було дотримано істотних умов договору позики.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зобовязання відповідача, на яке посилається позивач як на підставу стягнення боргу, не може вважатися договором позики, оскільки при його складенні не було дотримано істотних умов для такого договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 16 липня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний час між сторонами існують неприязні стосунки з приводу поділу спільного майна та місця проживання дитини.

15 березня 2016 року відповідач склав письмове зобовязання, в якому взяв на себе обовязок щомісячно сплачувати на користь позивача кошти на утримання спільної дитини до вирішення питання про розірвання шлюбу.

В даному зобовязанні також зазначено, що борг перед ОСОБА_2 зобовязується виплатити до кінця квітня 2016 року в розмірі 2 000 дол. США.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно-безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції, установивши, що письмове зобовязання за своїм змістом не підтверджує факту передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, отримання останнім цих коштів, їх кількості, дати та умов такої передачі, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність виникнення у відповідача боргового зобовязання перед позивачем за договором позики.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі поданих доказів та пояснень сторін, які належним чином оцінені, правильно врахував, що після розірвання шлюбних відносин за рішенням суду від 19 квітня 2017 року з відповідача на користь позивача стягнено аліменти на утримання малолітньої доньки за період з 19 травня 2016 року по 5 серпня 2016 року з урахуванням посилань позивача на зобовязання від 15 березня 2016 року, які не виконувалися відповідачем.

Із вищенаведеного вбачається, що сам по собі факт взяття на себе зобовязань щодо сплати суми боргу на утримання дружини та дитини без передання грошей за договором позики не породжує в майбутньому обовязку відповідача повернути обумовлену цим зобовязанням суму грошей на підставі положень статей 1046, 1047 ЦК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд встановив справжню правову природу наданого позивачем письмового зобовязання відповідача та дійшов правильного висновку про неукладення між сторонами договору позики.

Відповідно до п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно установив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент розгляду справи), правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного ОСОБА_5.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_5