Справа № 368/124/17 Головуючий у І інстанції Іванюта Т. Є.
Провадження № 22-ц/780/3325/17 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 23 03.08.2017
УХВАЛА

Іменем України

03 серпня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Приходька К.П.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 11 травня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за спожиту електричну енергію, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року позивач ПАТ «Київобленерго» звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що між сторонами укладено договір про користування електричною енергією № 124141 від 01 жовтня 2003 року, відповідно до якого відповідачка є споживачем електричної енергії в житловому будинку по АДРЕСА_1.

Згідно п.1 вказаного договору та п.20 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМУ № 1357 від 26 липня 1999 року, відповідачка має вносити плату за спожиту електроенергію щомісяця, однак не виконує цих обов'язків, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість за спожиту елекроенергію, яка станом на 27 грудня 2016 року становить 4668,45 грн. і яку ПАТ «Київобленерго» просив стягнути із відповідачки на його користь.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 11 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ПАТ «Київобленерго» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити його позов у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. Скаргу мотивує тим, що суд прийшов до хибних висновків про пропуск позивачем строку позовної давності. Зокрема суд не врахував, що відповідачка у січні і березні 2014 року сплачувала кошти на погашення боргу, що у свою чергу відповідно до ст.264 ЦК України свідчить про переривання перебігу позовної давності, який починається заново. Крім того, позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу, що також перериває строк позовної давності.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ «Київобленерго» подану апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області як незаконне.

Відповідачка ОСОБА_2 подала заяву про неможливість явки до суду за станом здоров'я, просила розглядати справу у її відсутність, просила рішення залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Київобленерго», суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачка ОСОБА_2 порушила свої зобов'язання перед позивачем як постачальником електроенергії щодо оплати за спожиту електричну енергію, має заборгованість, однак порушені права позивача захисту не підлягають у зв'язку із пропуском ним встановленого законом строку звернення до суду за захистом свого права, про застосування якого просить відповідачка.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Згідно п.п.19-20 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМ України № 1357 від 26 липня 1999 року розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показів засобів обліку. Р озрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником і мешкає в будинку по АДРЕСА_1.

Позивач ПАТ «Київобленерго» надає відповідачці послуги з постачання електричної енергії до вказаного жилого будинку по АДРЕСА_1 відповідно до укладеного між сторонами договору № 124141 від 01 жовтня 2003 року про користування електричною енергією (а.с.6-7).

Також судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 не проводила оплату за спожиту електроенергію у встановлені законом і договором строки, в результаті чого у неї виникла заборгованість у розмірі 4668,45 грн.

В результаті неоплати спожитої електроенергії відповідачка 30 січня 2014 року була попереджена, а у березні 2014 року проведене відключення її будинку від електропостачання, що стверджується нарядом (а.с.39). З цього часу споживання електроенергії відповідачкою не проводилося.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідачка ОСОБА_2 подала заяву про застосування позовної давності (а.с.57).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання споживачем зобов'язань за договором про надання послуг, позовна давність за вимогами кредитора про стягнення боргу за надані послуги, оплата яких відповідно до умов договору визначена періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку сплати чергового платежу.

Із наданого Київобленерго розрахунку вбачається, що борг за спожиту електроенергію виник у відповідачки із листопада 2009 року (а.с.34).

Надалі борг щомісяця збільшувався, поскільки відповідачка проводила оплату неругулярно і не в повному обсязі, зокрема у 2009 році оплата відсутня, у 2010 році здійснено 5 оплат, у 2011 році оплата відсутня, у 2012 році здійснено 1 оплату (а.с.34-37).

31 жовтня 2013 року Київобленерго здійснив в будинку відповідачки заміну лічильника електроенергії. Згідно акту № 001671 від 31 жовтня 2013 року про заміну лічильника показники заміненого лічильника становили 34170 кВт/год (а.с.38), а борг за цим лічильником становив 9507,42 грн., що стверджується рахунком за грудень 2013 року (а.с.41).

30 грудня 2013 року відповідачка ОСОБА_2 здійснила часткову оплату боргу за електроенергію в розмірі 4831,06 грн., що стверджується наданим Київобленерго до суду апеляційної інстанції витягом про рух коштів по особовому рахунку відповідачки.

Відповідно до положень ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З огляду на приписи закону сплата відповідачкою частини боргу у грудні 2013 року свідчить про визнання нею свого боргу, а відтак перебіг строку позовної давності перервався і почався заново із 30 грудня 2013 року.

Оскільки позивач ПАТ «Київобленерго» подав позов до суду 01 лютого 2017 року, що стверджується відміткою суду на позовній заяві, тобто за межами трирічного строку позовної давності, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску вказаного строку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд прийшов до хибних висновків про пропуск позивачем строку позовної давності, бо у вересні 2016 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності, позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, що перервало строк позовної давності, не грунутються на вимогах закону.

Встановлено, що ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 29 вересня 2016 року заявнику відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 боргу за спожиту електроенергію в розмірі 4668,45 грн.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу, перебіг строку позовної давності може переривати лише у випадку подання кредитором заяви про видачу судового наказу, здійсненої з додержанням вимог процесуального закону.

Отже, якщо суд відмовив у прийнятті заяви про видачу судового наказу або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається (правовапозиція Верховного Суду України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-1763цс16 та у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-895цс15).

Крім того, посилання в апеляційній скарзі на залишення судом поза увагою, що відповідачка у січні-березні 2014 року сплачувала кошти на погашення боргу, що у свою чергу відповідно до ст.264 ЦК України свідчить про переривання перебігу позовної давності, який починається заново колегія суддів вважає необгрунтованими.

Суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки як зазначалося вище, 30 грудня 2013 року відповідачкою на погашення боргу було сплачено лише кошти в розмірі 4831,06 грн., що перервало строк позовної давності, бо значно перевищувало місячний платіж, і цей строк почав перебіг заново з моменту сплати, а позов поданий лише 01 лютого 2017 року, тобто за межами строку позовної давності.

Доводи апелянта про переривання строку позовної давності у зв'язку із сплатою відповідачкою у січні-березні 2014 року коштів в розмірі 33,96 грн. безпідставні, оскільки із наданих позивачем оплачених рахунків за січень 2014 року і за лютий 2014 року вбачається, що відповідачка за обома рахунками сплатила лише пропоновані постачальником планові платіжі в розмірі 23,59 грн. та в розмірі 10,37 грн. (а.с.46,47). Зазначеного у обох рахунках боргу в розмірі 4683,88 грн. не сплачувала, що у свою чергу свідчить, що такі дії позивачки не є визнанням боргу і вони не переривають строку позовної давності.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 09 листопада 2016 року (справа № 6-1457цс16) та у постанові від 22 березня 2017 року (справа № 6-43цс17). При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що якщо виконання зобов'язання передбачалося у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» відхилити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: