У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 8 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 8 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 Сарненського району Рівненської області від 21.10.2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим Г.В., зареєстрованим в реєстрі за №1365 відмовлено.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що воно постановлене з істотним порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Висновок суду про те, що позивач та його представник тричі не з'явилися до суду без поважних причин не відповідає дійсності, оскільки його представником направлялось до суду клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 8 червня 2017 року, в зв'язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні в Апеляційному суді Рівненської області.

Згідно положень частин 3 та 4 статті 169 ЦПК України суд міг постановити рішення лише у випадку неявки відповідача або його представника.

Також, судом першої інстанції невірно було застосовано положення статей 169 та 170 ЦПК України, оскільки в ході першого судового засідання судом було задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, однак 8 червня 2017 року вказані свідки у судове засідання не з'являлися та судових повісток на вказану дату не отримували.

На підтвердження факту обману та фіктивності оспорюваного договору судом першої інстанції у якості свідків було допитано ОСОБА_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які під присягою ствердили обставини обману зі сторони відповідача, проте, всупереч положенням статті 212 ЦПК України оцінка вказаних доказів у оскаржуваному судовому рішенні відсутня.

Просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та відсутні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Такий висновок суду ґрунтується на досліджених судом доказах та відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який було посвідчено приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим В.Г. та зареєстровано в реєстрі за №1365.

Пунктом 2.1 вказаного договору передбачено, що за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 50000 грн., які сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору.

Згідно п.2.2.договору на момент його підписання та нотаріального посвідчення сторони своїми підписами на ньому підтвердили факт повного проведення розрахунків за продану квартиру.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач повинен був довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, ОСОБА_11 зазначив, що вказаний договір був укладений фіктивно з метою сприяння відповідачу отримати посвідку для проживання.

Однак, у п. 4.2. договору зазначено, що продавець і покупець у присутності нотаріуса стверджують що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; ціна продажу, зазначена в п. 2.1 цього договору, відповідає дійсним намірам сторін.

Сторонами не заперечується, що на підставі вказаного договору купівлі-продажу за відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, що свідчить про наявність у відповідача на момент укладення оспорюваного договру наміру створити юридичні наслідки, а саме набути право власності на квартиру.

Таким чином, укладаючи договір, ОСОБА_1 сам зазначив, що договір купівлі-продажу не є фіктивним і при укладенні договору він (позивач) мав на меті досягнути певних правових наслідків. Позивач розумів природу договору купівлі-продажу, свої права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо введення в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Оскільки, належних доказів введення відповідачем позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, ОСОБА_12 не надано, підстав для застосування ст. 230 ЦК України до даних правовідносин не вбачається.

За наведеного, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним.

Окрім цього колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що норми статей 230 та 234 ЦК України є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову про визнання правочину недійсним та є взаємовиключними.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність висновку суду першої інстанції щодо третьої неявки позивача та його представника в судове засідання без поважних причин та про порушення положень ст. 169 ЦПК України, згідно яких суд міг постановити рішення лише у випадку неявки відповідача або його представника не заслуговують на увагу, оскільки висновку про неповажність неявки позивача оскаржуване рішення не містить, його представник надав 15.03.2017 року свої пояснення у справі та був присутнім у судових засіданнях при допиті свідків, що з'явились, а неявка в подальшому позивача та його представника не перешкоджає суду вирішити спір по суті.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду покликання позивача на невідповідність його нормам ст.215 ЦПК України, зокрема відсутності у ньому оцінки показам свідків, допитаних судом, оскільки вказане порушення судом норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про те, що 8.06.2017 року судом не було допитано свідків, про допит яких було задоволено клопотання, так як з матеріалів справи вбачається, що свідки викликались судом на вказану дату, однак в судове засідання не з'явились.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 8 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Шимків С.С.

Ковальчук Н.М.