22-ц/775/527/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Томілін О.М.
Доповідач: Зайцева С.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„01" серпня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Гаврилової Г.Л., Пономарьової О.М.

за участю секретаря : Гаркуша О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав . Посилалася на те, що шлюб з відповідачем був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_7 року .Сторони мають двох дітей : доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ,відносно якої відповідач визнаний батьком дитини ІНФОРМАЦІЯ_7 року та сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб між сторонами розірвано 10 грудня 2008 року . Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 17 серпня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей щомісячно. З моменту розлучення по теперішній час ОСОБА_2 не забезпечує дітей харчуванням, оздоровленням, медичним доглядом та лікуванням, свідомо ухиляється від спілкування з ними без поважних причин. Просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі або частково, стосовно ОСОБА_4 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи, незаконність та необґрунтованість рішення. Зокрема,вказує, що зазначення судом першої інстанції того, що відповідач сплачує аліменти, бере участь у вихованні дітей , не зважаючи на перешкоди, які створює колишня дружина, що донька ОСОБА_3 за власним бажанням мешкає з відповідачем з 06 червня 2016 року, що він не перешкоджає спілкуванню позивача з донькою, письмово повідомивши її про місце проживання, не відповідають обставинам встановленим під час судового розгляду. ОСОБА_5 пішла з дому не 06, а 04 червня, про що відповідач повідомив лише наступного дня - 05 червня 2016 року. Судом не прийнято до уваги, що з жовтня 2016 року відповідач ухиляється від сплати аліментів, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість.Зауважує, що участь у вихованні дітей не обмежується виплатою сум на їх утримання, а відповідач не забезпечує харчування, оздоровлення, медичного догляду та лікування своїх неповнолітніх дітей, свідомо ухиляється від спілкування з дітьми без поважних причин, неодноразово не давав згоди на виїзд дітей за кордон, також зауважує що відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження факту його участі у вихованні дітей та його бажання спілкуватися з ними. Крім того, відповідно до психолого-педагогічних характеристик СНКВ «Лісові дзвіночки», щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_3 саме мати приділяла належну увагу вихованню дітей: допомагала у підготовці класних заходів, відвідувала батьківські збори, контролювала виконання домашніх завдань, проте з батьком ОСОБА_2 за період навчання дітей спілкування не відбувалося, участі в шкільному житті він не приймав, батьківські збори не відвідував. Також зазначає, щодо сумнівності наміру відповідача забезпечити навчання доньки в Польщі, оскільки відповідачем для цього не зроблено реальних кроків. Щодо перешкод з її сторони в спілкуванні відповідача з дітьми, зазначає, що ці твердження були спростовані під час розгляду справи, хоча судом в цій частині не була надана належна правова оцінка. Суд , з метою захисту прав та інтересів ОСОБА_3 ,не надав належної оцінки тому факту,що відповідач ОСОБА_2 не є біологічним батьком останньої та з позивачем має недоброзичливі відносини. Відповідно відповіді служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві Держадміністрації від 25 жовтня 2016 року із заявами щодо неналежного виконання батьками своїх обов'язків стосовно позивача ОСОБА_3 не зверталась. Відповідач ОСОБА_2 з заявами щодо своєї участі у вихованні дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до зазначеної служби у справах дітей також не звертався. Щодо нібито письмового повідомлення позивача про місце проживання ОСОБА_3, зазначає, що відповідач повідомив її про тимчасове місце проживання з донькою в місті Львові, зауважує що службі у справах захисту прав дітей міста Львова, яка за її заявою, навідалася за зазначеною відповідачем адресою, відповідач відмовився назвати адресу за якою буде проживати разом з дитиною, до якої між іншим, на час виповнення їй 14 років, жодних батьківських почуттів не проявляв. Щодо думки малолітнього ОСОБА_4 про можливе позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав зазначила, що суд хибно зазначив, що приймає до уваги думку ОСОБА_4, але згідно з ч. 3 ст. 171 СК України, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси, хоча в рішенні не наведено яких саме інтересів. Щодо висновків органів опіки та піклування, зазначає, що погоджується з висновком суду, щодо неприйняття як доказу висновку органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 21 вересня 2016 року, через численні порушення, однак було встановлене невиконання ОСОБА_2 батьківських обов'язків , що суд безпричинно не прийняв до уваги.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 ,що діє на підставі довіреності ОСОБА_6 підтримала доводи апеляційної скарги .

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу відхилити.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 , представник служби у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради та представник служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації не з*явилися,належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи (т.2.а.с. 131,133,134,139,141,145,152-154).Від Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без їхньої участі(т.2.а.с.146).

Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача,пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає,що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Частиною 1 статті 153 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства від ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_2 визнаний батьком дитини ОСОБА_8, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 року, що підтверджується свідоцтвом про народження , виданим відділом реєстрації актів громадського стану Гірницького районного управління юстиції м. Макіївки Донецької області ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_9 року народився син ОСОБА_4.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2008 року шлюб між сторонами розірвано.

29 вересня 2011року позивач уклала шлюб з ОСОБА_9

Відповідно до договору оренди квартири від 13 травня 2016 року , укладеного ОСОБА_10 для особистого мешкання та мешкання його членів сім*ї : дружини (у цивільному шлюбі ) ОСОБА_1 та дітей дружини : доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_5 , позивач, разом з дітьми, мешкає за адресою : АДРЕСА_3

Згідно з довідкою старшого державного виконавця Жовтневого ВДВС Маріупольського міського управління юстиції , на виконанні відділу знаходиться виконавчий лист від 15.11.2012 року виданий Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно ,але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку , до повноліття дитини ,починаючи з 26.07.2012 року та станом на 11 серпня 2016 року переплата аліментів складала 5 598,10 грн. Згідно платіжних документів ПАБ «УкрСиббанк», відповідач сплатив аліменти за вересень та жовтень 2015 року у розмірі 3000 грн.

Згідно з письмовими поясненнями директора НВК № 39 Деснянського району м. Києва 29 червня 2016 року ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_3 забрав документи, необхідні для її переведення до іншого навчального закладу .

Малолітній ОСОБА_4 у письмових поясненнях від 26.10.2016 року вказав, що його батько після розлучення не проводив час з ним та сестрою, не приймав участь у батьківських зборах, не допомагав робити домашнє завдання, рідко спілкувався в соцмережі, відмовився надавати згоду на поїздку до Турції, а також підмовив сестру переїхати до нього таємно від мами.

Зі змісту характеристик, наданих СН КВ «Лісові дзвіночки» та НВК №39 Деснянського району м. Києва на ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вбачається, що мати дітей приймала активну участь у житті класу і школи, відвідувала батьківські збори, контролювала виконання домашніх завдань, проте батько ОСОБА_2 батьківські збори не відвідував, успіхами дітей не цікавився.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, позивач посилалася на те,що після розлучення відповідач покладених на нього батьківських обов*язків не виконує , не забезпечує дітей харчуванням, оздоровленням, медичним доглядом та лікуванням, свідомо ухиляється від спілкування з ними.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові ,суд першої інстанції виходив з того,що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків ,які не виконують батьківських обов*язків ,що під час розгляду справи не встановлено ухилення батька від виконання батьківських обов*язків та піклування ,а тому відсутні підстави для задоволення позову.

З висновками суду не можна не погодитися.

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Як вбачається зі справи, на підтвердження своїх доводів про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав на дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач послалася на характеристики дітей та родину з навчальних закладів , в яких зазначається про те, що батько не приймав участі у розвитку дітей; на виписки листування у соціальних мережах між батьком та сином за період з червня 2016 року по серпень 2016 року тощо.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України).

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Заперечуючи проти доводів ОСОБА_1 відповідач в суді апеляційної інстанції підтримав свої раніше надані пояснення суду першої інстанції та категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно дітей .Одночасно він вказував на те,що аліменти він сплачує,бере участь у вихованні дітей ,не зважаючи на перешкоди ,які створює колишня дружина .ОСОБА_12 за власним рішенням мешкає разом з ним з червня 2016 року.

Судом першої інстанції була допитана ОСОБА_3 ,яка заперечувала проти позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неї та пояснювала,що під час проживання з матір*ю вона часто спілкувалася з батьком, проте мати про це не знала, оскільки негативно до нього відносилася. В неї склалися погані відносини із співмешканцем матері - ОСОБА_10 , з яким виникали постійні скандали, він підвищував голос на неї, замахувався на неї. Рішення про переїзд до батька вона прийняла самостійно та не шкодує про це. З батьком в неї добрі стосунки, вона забезпечена всім необхідним.

Також,судом були прийняті до уваги письмові пояснення ОСОБА_4,який вказував,що його батько після розлучення не проводив час з ним та сестрою, не приймав участь у батьківських зборах, не допомагав робити домашнє завдання, рідко спілкувався в соцмережі, відмовився надавати згоду на поїздку до Турції, а також підмовив сестру переїхати до нього таємно від мами .Вказаним письмовим поясненням судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами представленими сторонами надана відповідна оцінка.Зважаючи на те,що дитина певний час проживає з другим чоловіком позивача ,то зрозуміло ,що його ставлення до рідного батька змінилося.Крім того ,на думку суду ,слід також врахувати об*єктивні для відповідача фактори ,які ускладнюють його безпосередню участь у вихованні дітей,і зокрема проживання у різних містах України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернулася до суду з позовом 25 липня 2016 року ,тому посилання в апеляційній скарзі на наявність заборгованості по аліментам з жовтня 2016 року є недоречним,та не є наслідком позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей.

Відповідно до частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з матеріалів справи за висновком органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 21.09.2016 року, був складений акт обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, та встановлено, що створені необхідні умови для проживання дитини, також встановлена відсутність заборгованість по сплаті аліментів та прийнято рішення про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей .

За змістом висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 11.10.2016 року за № 102/03/31-9340, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вбачається доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_4

Оцінюючи надані докази та висновки органу опіки та піклування ,суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України звернув увагу на те,що висновок Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації грунтується на константації факту відсутності спілкування батька з сином та у сукупності з іншими доказами та поясненнями сторін,поясненнями самої ОСОБА_3 , достовірно не підтверджує відомостей, одержаних у результаті його складання. При цьому суд ,також дав оцінку письмовим поясненням ОСОБА_13 про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов*язків ,які стали їй відомі із слів позивача .Суд також не прийняв як доказ висновок органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 21.09.2016 року щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 з огляду на численні порушення при його прийнятті та складанні, встановлені судом під час розгляду справи, зокрема, щодо неповноважного складу комісії, яка прийняла рішення, щодо прийняття рішення в порушення вимог законодавства відносно недоцільності позбавлення батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_4, який проживає в м.Києві, описки, неуважність, інші порушення тощо.

У той же час, за наявними у матеріалах справи доказами,суд дійшов висновку, що відповідач як батько дітей, сплачуючи аліменти, спілкуючись з дітьми, виконував свої батьківські обов*язки, піклуючись про забезпечення дітей необхідним харчуванням, медичним доглядом, фізичним і духовним розвитком.

Апеляційний суд вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач належним чином не довела ухилення відповідача від виховання дітей та свідомого нехтування ним батьківськими обов'язками.Невиконання батьківських обов'язків, неможливість участі у вихованні дітей, ще не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, а тому, відсутні правові підстави для задоволення позову про позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Доводи апеляційної скарги щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі ,або частково ,стосовно ОСОБА_4 ,не є слушними оскільки ,згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, правильно застосував норми матеріального права та правильно відмовив ОСОБА_1 у позові, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а судом встановлено, що ОСОБА_2 категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав, негативних даних про особу відповідача не встановлено.

Будь-яких конкретних обставин, які б свідчили про те, що суд порушив права дітей та поверхнево поставився до питання їх захисту, в розумінні ст.171 СК України та Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини», ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивачем не представлено.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Як під час розгляду справи судом першої інстанції так і в апеляційному суді позивач не надала доказів щодо звернення нею до органів опіки і піклування, служби у справах дитини з приводу неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків і доказів застосування до нього методів впливу з метою зміни свого ставлення до виховання дітей, а також того, що відповідач, незважаючи на всі міри попередження свідомо продовжує не виконувати свій батьківський обов'язок.

Разом з тим, для позбавлення батьківських прав недостатньо впевнитися у невиконанні обов'язків по вихованню дітей. Належить також встановити, що батько ухиляється від їх виконання. А це означає, що він завзято, систематично, незважаючи на всі міри попередження продовжує не виконувати свій батьківський обов'язок.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки батька у вихованні дітей і свідомого нехтування ним своїми обов'язками та наявності підстав для задоволення позову і вжиття такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Таким чином,апеляційний суд дійшов висновку , що в рішенні суду першої інстанції повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування судового рішення не вбачається.

Усі приведені доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції,на правильність висновків суду вони не впливають ,зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду , тому апеляційний суд вважає,що апеляційну скаргу слід відхилити як безпідставну,рішення суду як таке,що відповідає вимогам закону ,залишити без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: