АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Музичко С.Г.,

при секретарі Куркіній І. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року,

встановила:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2016року позов публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитом в сумі 96 964,44 доларів США, відсотки за користування кредитом в сумі 8 306,63 доларів США, заборгованість за комісіями в сумі 25 358,65 грн., що складається із комісії за розрахункове обслуговування в розмірі 3 894,16 грн. і неустойки за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 21 464,49 грн., що в еквіваленті до національної валюти за курсом НБУ станом на 17.02.2015 року в загальній сумі відповідає 2 800 168 грн. 57 коп., а також судовий збір в сумі 3 654 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник ПАТ «ВіЕйБі Банк» проти апеляційної скарги заперечив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав умови кредитного договору, відтак заборгованість має бути стягнута в судовому порядку. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд вважав недоведеними та необґрунтованими позовні вимоги.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк», укладено кредитний договір № 263.

Сума кредиту: 137 700 доларів США.

Цільове призначення: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Строк користування кредиту: до 06.12.2022 року.

Відсоткова ставка: 14% річних.

Між сторонами було погоджено графік повернення кредиту і відсотків.

Крім цього, 06 грудня 2007 року між сторонами укладено іпотечний договір, згідно якого відповідач передав в іпотеку банку придбану квартиру.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов'язань, станом на 17 лютого 2015 року виникла заборгованість в розмірі 2 800 168 грн. 57 коп. , яка складається із:

- 96 964,44 доларів США - заборгованість за кредитом;

- 8 306,63 дол. США - відсотки за користування кредитом;

- 3 894 грн. 16 коп. - заборгованість за комісіями;

- 21 464 грн. 49 коп. - пеня за прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачаються терміни погашення тіла кредиту і за який період, нарахування процентів та сплата процентів за користування кредитом.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_2 зазначив, що кредитний договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики, що призвело до введення позичальника в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Банк в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позичальнику повної інформації щодо умов кредитування, не роз'яснив сукупну вартість кредиту, відсоткову ставку.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Вирішуючи спір, суд вірно встановив відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року за клопотанням представника ОСОБА_2 у справі було призначено судову економічну експертизу.

Згідно висновку експерта, за кредитним договором № 263 від 06 грудня 2007 року, станом на 17 лютого 2014 року виникла переплата за кредитом в розмірі 20 165,91 дол. США та за відсотками в розмірі 905,01 дол. США.

Проте зазначена переплата стосується лише певного платежу за конкретний період, і не вплинула на правильне визначення кредитної заборгованості в цілому за кредитом.

Так, пунктом 2.7.1 кредитного договору встановлено, що позичальник має право здійснити (повне або часткове) дострокове виконання боргових зобов'язань за умови сплати нарахованих банком процентів, комісії за дострокове погашення кредиту, передбаченої п. 2.6.4. цього договору і всіх інших виплат, які повинні бути сплачені на відповідну дату дострокового виконання у порядку, передбаченому п. 2.6.2. кредитного договору.

Пунктом 2.6.5 договору передбачено, що у разі дострокового виконання позичальником частини боргових зобов'язань, здійснюється автоматична зміна графіку, в частині, що стосується сплати процентів. Суми дострокового виконання частини боргових зобов'язань відповідно зменшують наступні чергові платежі, згідно графіку.

Пунктом 2.6.6 договору передбачено, що кошти на повне чи часткове дострокове виконання боргових зобов'язань списуються, банком в межах залишку коштів на поточному рахунку позичальника, у порядку, передбаченому п. 2.5.6 кредитного договору.

З урахуванням наведеного порушення умов кредитного договору зі сторони банку відсутні.

Доводи апеляційної скарги, про те, що банком не надано доказів на підтвердження факту надання кредиту, колегія суддів не приймає, оскільки матеріали справи містять меморіальний ордер № 513028 від 06 грудня 2007 року, згідно якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 137 700 доларів США, що складає еквівалент 695 385 грн. за курсом НБУ на день укладення договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком не надано достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, колегія суддів відхиляє, оскільки пунктом 5.3. кредитного договору № 263 від 06 грудня 2007 року сторонами погоджено те, що підписанням цього договору позичальник стверджує про те, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банка інформацію, визначену в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позичальник був ознайомлений із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, про що свідчить його підпис на кредитному договорі.

Із заяви-анкети вбачається, що позивач добровільно, на власний розсуд обрав іноземну валюту кредитування.

Укладаючи кредитний договір відповідач був ознайомлений з відповідними застереженнями стосовно валюти платежів.

Підписавши даний договір ОСОБА_2 підтвердив, що він попереджений про можливі валютні курсові ризики, що можуть виникнути під час купівлі іноземної валюти з метою погашення кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок не підтверджений належними та допустимими доказами, колегія суддів оцінює критично, оскільки ізнаданого банком розрахунку заборгованості вбачаються розмір заборгованості, внесення коштів за кредит, терміни погашення тіла кредиту і за який період, нарахування процентів та сплата процентів за користування кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 17 травня 2016 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: І.М. Білич

С.Г. Музичко