Ухвала

іменем україни

13 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання іпотеки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати припиненою іпотеку за договорами іпотеки від 21 вересня 2006 року, укладеними між нею та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»).

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 21 вересня 2006 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання іпотечного кредиту № 0, відповідно до якого банк надав їй кредит у сумі 73 900,00 швейцарських франків по 21 вересня 2021 року за умови сплати протягом 30 календарних днів процентів за користування кредитом у розмірі 7,99 % річних. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того самого дня між тими самими сторонами було укладено нотаріально посвідчені договори іпотеки житлових приміщень, а саме: - квартири АДРЕСА_1; будинку АДРЕСА_2.

У зв'язку із невиконанням взятих позивачем за вказаним кредитним договором зобов'язань у серпні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості, і рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено повністю на підставі ст. ст. 257, 266 ЦК України у зв'язку із пропуском строків позовної давності.

Позивач вважає, що оскільки рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року встановлено, що позовна давність за основними вимогами до неї як боржника за договором про надання іпотечного кредитування від 21 вересня 2006 року № 0 сплила та встановлено факт припинення її зобов'язань за цим кредитним договором, то одночасно припинилася й іпотека за вказаними договорами.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано припиненою іпотеку за договором іпотеки (житлове приміщення) від 21 вересня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького міського нотаріального округу Спариняк Л.В., зареєстровану у реєстрі за № 2653, і знято заборону на відчуження предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Дрогобицького міського нотаріального округу Спариняк Л.В., зареєстровану в реєстрі за № 2654.

Визнано припиненою іпотеку за договором іпотеки (житлове приміщення) від 21 вересня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького міського нотаріального округу Спариняк Л.В., зареєстровану у реєстрі за № 2655, і знято заборону на відчуження предмета іпотеки - будинку АДРЕСА_2, накладену приватним нотаріусом Дрогобицького міського нотаріального округу Спариняк Л.В., зареєстровану в реєстрі за № 2656.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України установлено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За приписами ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення іпотеки передбачені у ст. 17 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Установивши, що позивач як позичальник не виконала належним чином узятих за кредитним договором зобов'язань, таким чином не дотрималася вимог щодо добросовісності у зобов'язальних правовідносинах, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення іпотеки за вищевказаними договорами, оскільки підстав, передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку», не встановлено.

Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Разом із тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (ч. 3 ст. 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч. 1 ст. 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (ч. 2 ст. 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст. 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абз. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абз. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, зазначивши, що згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням, цей Закон не передбачає.

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

За загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Виходячи з викладеного, безпідставним є посилання позивача у касаційній скарзі на ч. 3 ст. 61 ЦПК України та рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року, яким установлено, що позовна давність за основними вимогами до неї як боржника за договором про надання іпотечного кредитування від 21 вересня 2006 року № 0 сплила, оскільки це не дає підстав для висновків про припинення іпотеки за вищевказаними договорами.

Крім того, підстав вважати, що апеляційним судом грубо порушено норми процесуального права під час розгляду справи, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішеного спору та не дають підстав для висновків про порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.О.Леванчук