Справа № 363/228/17 Головуючий у І інстанції Купрієнко С. І.
Провадження № 22-ц/780/2989/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 35 26.07.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

26 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Голуб С.А.

суддів Верланова С.М., Приходька К.П.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 березня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Комплекс Агромарс до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

21 березня 2017 року позивач пред»явив в суді названий позов, посилаючись на те, що 12 липня 2013 року відповідача було прийнято на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду оператора автозаправочної станції зміни № 1 відділу постачання транспортного департаменту.

16 вересня 2015 року наказом № 444 КА/к-п-д ОСОБА_2 було переведено на посаду водія автофургону ISUZU NLR 85АL н.з. AI 2614 ЕА автоколони № 3 автотранспортного парку філії Гаврилівський птахівничий комплекс «ТОВ «Комплекс Агромарс» та доручено за його згодою виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора.

24 березня 2016 року наказом № 118 КА/к-п-д ОСОБА_2 було переведено на посаду водія автофургону ISUZU NLR 85АL н.з. AI 2617 ЕА автоколони № 3 автотранспортного парку філії Гаврилівський птахівничий комплекс «ТОВ «Комплекс Агромарс» та доручено за його згодою виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора.

26 травня 2016 року наказом № 226 КА/к-п-д ОСОБА_2 було переведено на посаду водія автофургону ISUZU NQR 71Р н.з. AI 2161 СМ автоколони № 3 автотранспортного парку філії Гаврилівський птахівничий комплекс «ТОВ «Комплекс Агромарс» та доручено за його згодою виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора.

З відповідачем були укладені договори про повну матеріальну відповідальність № 365-В від 03 грудня 2014 року та № 365-Е від 03 грудня 2014 року.

Робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей, згідно видаткових (товарно транспортних) накладних та актів прийому передачі. Під час виконання відповідачем своїх обовязків було виявлено нестачу підзвітної мясопродукції на загальну суму 25 405 грн. 085 коп. У звязку із тим, що відповідач добровільно не відшкодовує збитки завдані підприємству позивач вимушений звернутися до суду.

Уточнивши позовні вимоги просив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача суму завданих збитків у розмірі 25 405 грн. 05 коп. та суму сплаченого судового збору в розмірі 1 600 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 березня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку з підстав ухвалення рішення з порушенням норм процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги звертає увагу на те, що не встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджено наявні у справі докази та надано їм оцінку, аргументи та пояснення відповідача викладені у поданих запереченнях взагалі не були досліджені судом, не знайшли свого відображення в тексті оскаржуваного рішення, а відповідно не були враховані під час прийняття рішення.

Вважає, що на нього не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику. Посилання позивача на діючі у Товаристві «Норми природних витрат ваги м»ясопродукції» від 01 листопада 2012 року та 02 лютого 2013 року, накази «Про систему обрахунку нестач м»ясопродукції при транспортуванні» від 17 лютого 2011 року № 160, 29 квітня 201 року № 160-1 не можуть слугувати доказом розрахунку збитків від недовозів м»ясопродукції і не можуть прийматись судом до уваги з огляду на те, що представлені суду норми природних втрат м»ясопродукції, які затверджені позивачем не містять посилання на науково-обгрунтовані та практично - експериментальні методи розрахунків, стосуються втрат ваги м»ясопродукції на складі, а не при транспортуванні.

Відповідач вважає, що оскільки підприємством не розроблені норми природних втрат м»яса птиці при міських і міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, які мають в собі більше передумов для втрати ваги товаром ніж при отриманні на складі, тому суд мав керуватись нормами природного убутку м»яса і м»ясопродуктів при міжміських перевезеннях авторефрижираторах, які були затверджені наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29 грудня 1984 р. № 339. Оскільки на державному рівні такі норми не розроблялись, то відповідач вважає, що вказаний нормативний акт відповідно до пункту 1 розділу ХУ «Перехідних положень» Конституції України є чинним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню .

Суд першої інстанції встановив, що між сторонами був укладений договір про повну матеріальну відповідальність і посада відповідача входить до Переліку посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, перевезення або застосування у процесі виробництва, що є Додатком № 1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року №259/16-59).

Під час виконання трудових обовязків, відповідачем ОСОБА_2 було допущено нестачу підзвітної продукції, розмір нестачі на момент розгляду справи в суді становить 25 405, 05 гривень.

З врахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач довів позовні вимоги в частині наявності шкоди підприємству і в частині обов»язку відповідача відшкодувати цю шкоду, оскільки він був матеріально-відповідальною особою.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом установлено, що сторони з 12 липня 2013 року до 11 листопада 2016 року перебували у трудових відносинах . З ОСОБА_2М . було укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Під час виконання відповідачем своїх трудових обовязків було виявлено нестачу підзвітного товару (мясо-продукції), внаслідок чого товариству завдано збитки, розмір яких відповідно до розрахунку за період з 16 січня 2016 року по 15 листопада 2016 року склав 25 849грн. 29 коп.

Згідно інформації складеної відділом економічного аналізу та ціноутворення економістом ОСОБА_3 від 10 січня 2017 року щодо кількості убутку мясопродукції перевезеної водієм ОСОБА_2 за період з 16 січня 2016 року по 15 листопада 2016 року нестача складає 707, 017 кг та розмір завданих збитків становить 25 405, 05 гривень (т.1, а.с. 306-310 ).

Акти приймання-передачі продукції контрагентами (акти про розбіжності) за період 16 січня 2016 року по 15 листопада 2016 року після доставки продукції були передані ТОВ «Комплекс Агромарс», після чого протягом 2016 років видано ряд наказів про відшкодування збитків, останній з яких виданий 17 листопада 2016 року.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам розяснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати.

Крім того, у абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам розяснено, що, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобовязаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й обєктивного зясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-3, Кодекс законів про працю України" 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, зясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обовязок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Так, позивач зазначав, що такі дії ОСОБА_2., як несвоєчасне повідомлення керівництва про всі обставини, які могли загрожувати збереженню ввірених йому матеріальних цінностей, спричинили нестачу, про що є відповідні акти приймання-передачі продукції за період роботи відповідача на підприємстві з січня 2016 року до листопада 2016 року.

Проте суд, взявши за доказ такі акти, не зясував, які міри були вжиті керівництвом товариства після отримання цих актів, чи відбирались у відповідача пояснення з приводу складених майже на протязі року актів по факту нестачі продукції та які конкретні умови товариство створило для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, що передбачено п. 2 договору про повну матеріальну відповідальність.

При цьому п. 4 договору про повну матеріальну відповідальність передбачено, що працівник не несе відповідальності, якщо шкоду заподіяно не з його вини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Судова колегія при розгляді апеляційної скарги з»ясувала, що від ОСОБА_2 пояснення керівництвом підприємства щодо причини виникнення втрат мясопродукції не відбирались. Доказів, що він протягом року відмовлявся знайомлюватись із наказами про відшкодування ним збитків, матеріали справи не містять. Ті акти, на які посилається позивач як на доказ, що ОСОБА_2 відмовився ознайомлюватись із наказом, судова колегія оцінює критично, оскільки протягом девяти місяців роботодавець видавав накази щодо працівника і жодного разу працівник із наказами не ознайомився. Даних про те, що ці накази виконувались і із заробітної плати працівника проводились відрахування матеріали справи також не містять. Ці обставини ставлять під сумнів своєчасність дій позивача щодо виявлення цих порушень, вчасного реагування на них відповідно до вимог трудового законодавства, відбирання від працівника пояснень, перевірки наявності умов для збереження працівником ввірених йму матеріальних цінностей і вже після цього притягнення до відповідальності .

Таким чином судова колегія вважає, що позивач в судовому засіданні не довів, що ним створені умови для збережння працівником ввірених йому матеріальних ціностей, а тому не доведена вина працівника в їх частковій втраті, а отже і підстава для відшкодування понесеної підприємством шкоди.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 березня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю „Комплекс Агромарс до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді