Єдиний унікальний номер 725/1510/17
Номер провадження 2/725/350/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2017 Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Скуляк І. А.

при секретарі Ботнар Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування завданої моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування завданої моральної шкоди.

Зазначає, що в листопаді 2016 року, з оголошення наданого в мережі Інтернет, дізнався про можливість придбання в офісі ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна», що розташований в м. Кропивницький, легкового автомобіля «ВАЗ-1117 «Лада Калина Універсал», вартістю 15300 гривень. 14.11.2016 року, прибувши у вищевказаний офіс, позивач отримав від менеджера-консультанта ОСОБА_3 рахунок з реквізитами для сплати авансового внеску в розмірі 17272 гривень 50 копійок та уклав договір фінансового лізингу № 0139. Разом з тим, сплатив даний авансовий внесок у відділенні ПАТ «Приватбанк», що розташований по вулиці Преображенській, 26/70 в м. Кропивницькому, вказавши при цьому, що призначенням платежу є авансовий платіж відповідно до договору фінансового лізингу №0139 від 14.11.2016 року, та комісію банку за проведення здійсненого платежу в сумі 172,73 гривень, що стверджено договором фінансового лізингу та квитанцією головного відділення Кіровоградського РУ ПАТ «Приватбанк» від 14.11.2016 оку за № 0.0.650516518.1.

Однак, отримавши в офісі відповідача договір фінансового лізингу, позивач дізнався, що за умовами укладеного ним договору він має отримати в користування легковий автомобіль ЗАЗ «Віда». Водночас менеджер-консультант ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна», ОСОБА_3, на подані позивачем зауваження відносно невідповідності попередньо наданої інформації умовам договору пояснила, що даний договір є типовим і основна інформація про обраний транспортний засіб і платежі наявна у додатках до договору, які він отримає після проставлення відповідних печаток. Водночас позивача запевнили, що 18.11.2016 року в м. Чернівці він отримає додатки разом із автомобілем. Таким чином, за умовами вищеукладеного договору, відповідач зобов'язався придбати у свою власність та передати позивачеві в користування автомобіль марки «ЗАЗ «Віда», а позивач у свою чергу сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору.

18.11.2016 року позивач в телефонному режимі дізнався від представника відповідача про нову вимогу товариства, зокрема щодо сплати на його користь 56000 гривень. Крім того, не неодноразові телефонні звернення позивача до представників підприємства-відповідача в м. Кропивницькому та в м. Києві, останніми повідомлялось про необхідність додаткової сплати вищевказаної суми, після чого можна буде предметно розмовляти про умови надання автомобіля в лізинг.

25.11.2016 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору та з вимогою повернути сплачений ним авансовий внесок та витрати у вигляді комісії банку. Однак, з отриманого від відповідача листа № 73 від 22.12.2016 року позивач дізнався про те, що договір буде розірвано, але сплачену ним суму комісії за організацію договору, в розмірі 17272,50 гривень повернуто не буде.

На думку позивача, даний договір фінансового лізингу є недійсним, так як він містить умови, які суперечать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», предмет договору фінансового лізингу є неконкретизованим, його вартість та розмір щомісячних платежів є незрозумілими, при укладенні договору сторонами не дотримано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення.

Водночас, вважає, що йому завдано моральної шкоди, що підтверджено несправедливими умовами договору, ненаданням автомобіля за договором лізингу, не поверненням сплачених ним грошей та в подальшому спричинило погіршення його самопочуття, втрату спокою, ділової активності, порушення життєвого укладу, працездатності, сну, апетиту та планів відпочинку протягом певного часу. Крім того, останній зазначив, що принижено його гідність, престиж, репутацію, права як споживача, внаслідок чого він зазнав негативних емоцій, переживань, головного і серцевого болю, тривалого стресу, спалаху негативних емоцій, інших психологічних факторів і внутрішніх конфліктів.

З наведених підстав позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №0139 від 14.11.2016 року, що укладений між ним та відповідачем; стягнути з відповідача на його користь сплачену комісію за організацію договору в розмірі 17272,50 гривень, комісію банку в розмірі 172,73 гривень та моральну шкоду в розмірі 9600 гривень.

В судове засідання представник позивача, ОСОБА_4, не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, в якій позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача, Чирва В.Г., в судове засідання не з'явився. В поданих суду запереченнях зазначив, що враховуючи, що відносини пов'язані з лізингом, врегульовано спеціальними нормами права, які в силу закону підлягають застосуванню з врахуванням лише загальних положень за типами договорів купівлі-продажу, найму (оренди) та прокату, якими не передбачено обов'язкової нотаріальної форми, не підлягають врахуванню інші спеціальні положення за різновидами договорів одного типу договору, зокрема - договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи. Вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і які доводять обґрунтованість його позовних вимог та можуть бути враховані судом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 14.11.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 0139 (а.с. 7-14).

Позивачем ОСОБА_1 сплачено ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» авансовий внесок в розмірі 17272 гривень 50 копійок та комісію банку за проведення здійсненого платежу в сумі 172,73 гривень, що підтверджено відповідними квитанціями (а.с. 15).

Як зазначає позивач в своїй позовній заяві, перед укладенням даного договору у представництві в м. Кропивницький, між ним та представником ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» була домовленість про те, що предметом договору буде автомобіль «ВАЗ-1117 «Лада Калина Універсал», вартістю 15300 гривень. Однак, після підписання договору та більш детального ознайомлення з ним позивачем виявлено, що замість вищевказаного автомобіля, вказано інший автомобіль, а саме «ЗАЗ «Віда» (п. 1.1 договору).

П.1.3 договору визначено, що лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у вартість (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства (а.с. 7).

За умовами п.1.8 договору, сторони погодили укласти даний договір у простій письмовій формі з дотриманням всіх його істотних умов. Сторони підтверджують, що обраний предмет лізингу на момент укладення договору відсутній у лізингодавця, який буде набуто лізингодавцем після виконання лізингоодержувачем умов передбачених п. 1.7 та 4.1 даного договору (а.с 7).

Водночас із п. 3.1.1 договору вбачається, що лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначено лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного договору та інших письмових домовленостей між сторонами (а.с. 8).

Із п. 3.2.1 договору вбачається, що з метою забезпечення належного виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань по даному договору, лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача надати, протягом 30 календарних днів з моменту направлення лізингодавцем відповідної вимоги, додаткові гарантії у вигляді договору поруки. При укладанні договору поруки поручителі повинні надати лізингодавцю документи, що підтверджують дохід кожного з поручителів, який повинен дорівнювати або бути більшим ніж сума щомісячного лізингового платежу. У разі ненадання або відмови лізингоодержувача надати визначені даним пунктом гарантії, лізингодавець має право залишити транспортний засіб (предмет лізингу) у себе та не передавати його лізингоодержувачу до моменту виконання вимоги лізингодавця щодо надання гарантій. У випадку коли предмет лізингу вже передано лізингоодержувачу, а останній не виконує вимогу, щодо надання додаткових гарантій подальшого виконання договору, то лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача до моменту надання лізингоодержувачем гарантій визначених даним пунктом (а.с. 8).

Водночас п. 3.2.6 договору визначено, що лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного договору (а.с. 8).

П.3.3.14 договору визначено, що в разі навмисного пошкодження пристрою GPS або самовільного демонтажу з предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний відшкодувати лізингодавцю витрати в розмірі вартості пристрою GPS, яким обладнаний предмет лізингу та сплатити штраф в розмірі 5% від вартості предмета лізингу (а.с.8).

П. 3.4.5 договору сторони погодили, що лізингоодержувач має право не раніше ніж пройде 12 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмету лізингу лізингоодержувачем, достроково здійснити сплату всієї суми лізингових платежів, належних до сплати лізингоодержувачем за умовами даного договору. Якщо за погодженням сторін строк лізингу буде скорочено, лізингоодержувач зобов'язується достроково сплатити належні лізингові платежі, при цьому розмір лізингових платежів може бути переглянутий за згодою сторін. У випадку такого дострокового погашення лізингоодержувачем всієї суми лізингових платежів та належного виконання лізингоодержувачем даного договору, в тому числі зобов'язань по сплаті сум пені, штрафів тощо, лізингодавець зобов'язується зробити всі необхідні дії щодо передачі лізингоодержувачу права власності на предмет лізингу на умовах, передбачених даним договором (а.с. 9).

П. 6.4 договору сторони погодили, що недоліки предмета лізингу, що виникли у гарантійний строк експлуатації в результаті гарантійних випадків, не з вини лізингоодержувача, усуваються уповноваженим на те виконавцем робіт з технічного сервісу коштом продавця (а.с. 10).

Відповідно до п. 8.2 договору, укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору за цим договором становить «дев'ять тис. триста вісімдесят дві тринадцять» доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить «двісті сорок шість сімсот п'ятдесят,00 гривень з ПДВ (а.с. 11).

Із п. 8.3 договору вбачається, що сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (а.с. 11).

Відповідно до п. 8.5 договору, всі планові платежі, які визначаються у додатку №1 та додатку №3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця (а.с 11).

Із п. 9.4 договору вбачається, що даним договором сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 23% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі будуть визначені у додатку №3 до даного договору, який сторони зобов'язані підписати та який є його невід'ємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмету лізингу є рахунок-фактура чи прас-лист від продавця транспортного засобу станом на дату виписки рахунку-фактури продавцем (а.с. 11).

П. 10.3 договору визначено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить «двісті шістнадцять, тридцять» доларів США, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору, що відповідно становить «п'ять тисяч шістсот вісімдесят вісім шістдесят дев'ять» гривень у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні. У випадку зміни вартості предмета лізингу на момент його придбання лізингоодержувачу, сторони зобов'язані підписати додаток №3 до даного договору (Графік сплати лізингових періодичних платежів або додаток №3 до даного договору) (а.с. 11).

Із п. 10.12 договору вбачається, що дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календаних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. При цьому сторони зобов'язані укласти відповідну додаткову угоду до договору, якою буде закріплено наступний порядок такого дострокового закриття (а.с. 12).

За умовами п. 11.5 договору, якщо в результаті порушення лізингоодержувачем умов дагного договору або чинного законодавства України, лізингоодержувач має прострочену заборгованість за лізинговими платежами, не сплатив штрафні санкції або не відшкодував збитки, (якщо вони нараховані лізингодавцем) або предмет лізингу вилучено у лізингоодержувача (чи триває процедура вилучення предмета лізингу або вирішується в судовому порядку будь-який спір між лізингодавцем та лізингоодержувачем з приводу даного договору), лізингоодержувач втрачає право придбати у власність (викупити) предмет лізингу на умовах, передбачених цим договором (а.с. 12).

З п. 12.1 договору вбачається, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повергнення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається (а.с. 12).

Разом з тим, відповідно до п.12.2 договору лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено п. 9.3 даного договору, про що повідомляє лізингоодержувача у письмовій формі. В такому випадку, лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Повернення коштів буде здійснено протягом 30 банківських днів з моменту отримання від лізингоодержувача власних банківських реквізитів, згідно з якими повинні бути перераховані грошові кошти (а.с. 12).

Із п. 12.5 договору вбачається, що за несвоєчасне внесення лізингових платежів, лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення,починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу, до дня фактичної оплати цього лізингового платежу включно. За несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати лізингових платежів, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу по день фактичної оплати цього платежу включно (а.с. 13).

П.12.6 договору визначено, що за використання предмету лізингу не за призначенням, невиконання обов'язку з утримання його у відповідності до технічних умов, правил технічної експлуатації, інструкції виробника предмета лізингу, неподання інформації про стан та місцезнаходження предмету лізингу, порушення умов п.п. 3.3.6, п.3.3 даного договору. лізингоодержувач зобов'язаний сплатити лізингодавцю штраф у розмірі 3% від загальної вартості предмета лізингу на момент підписання додатку №3 до даного договору за кожен випадок такого порушення (а.с.13).

Відповідно до п. 12.7 договору, за створення перешкод представникам лізингодавця в інспектуванні предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити лізингодавцю штраф у розмірі 5% від загальної вартості предмета лізингу на момент укладання додатку №3 до договору за кожен випадок такого порушення (а.с. 13).

П. 12.8 договору визначено, що лізингодавець має право достроково припинити дію договору фінансового лізингу та вимагати повернення предмету лізингу у випадку якщо: лізингоодержувач не сплатив або сплатив не в повному обсязі лізинговий платіж у строк визначений договором і прострочення оплати більше 30 календарних днів, а також всі належні до оплати платежі (штрафні санкції, пеню та інші відшкодування відповідно до умов даного договору); лізингоодержувач використовує предмет лізингу не відповідно до умов даного договору або його призначення; якщо лізингоодержувач не виконує умов гарантії на предмет лізингу, не підтримує предмет лізингу в технічно справному стані (в т.ч. не проводить гарантійний та післягарантійний ремонт предмета лізингу в разі, якщо такий ремонт потрібний, технічний огляд), що погіршує технічний стан предмета лізингу; лізингоодержувач надає лізингодавцю інформацію не в повному обсязі або надає недостовірну інформацію згідно вимогам даного договору; лізингоодержувач передав предмет лізингу в сублізинг, найм (оренду) без попереднього письмового дозволу лізингодавця (а.с. 13).

Із п. 12.9 договору вбачається, що у випадку настання обставин, передбачених п. 12.7 даного договору, вже після передачі лізингоодержувачеві предмету лізингу, останній зобов'язаний протягом 10 календарних днів з моменту повідомлення лізингодавця, про розірвання даного договору з підстав порушення лізингоодержувачем умов даного договору, сплатити лізингодавцю всі неоплачені платежі вказані в додатку №3 до даного договору, що залишилися до сплати до моменту повернення лізингодавцю предмета лізингу, а також всі належні до оплати штрафні санкції, пеню та повернути предмет лізингу і покрити всі витрати, понесені лізингодавцем при виконанні зобов'язань за умовами даного договору. Всі витрати по поверненню предмету лізингу покладають на лізингоодержувача. З моменту одержання письмового повідомлення від лізингодавця про розірвання цього договору у зв'язку з невиконанням лізингоодержувачем умов даного договору, експлуатація предмета лізингу не допускається ні лізингоодержувачем, ні уповноваженою ним особою (а.с. 13).

П. 12.11 договору визначено, що за затримку повернення предмета лізингу лізингоодержувач сплачує лізингодавцю штраф в розмірі 10% від вартості предмета лізингу. Вартість предмета лізингу визначається з урахуванням амортизації на день виникнення обов'язку лізингоодержувача щодо його повернення (а.с. 13).

Відповідно до п. 12.14 договору, у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10% від вартості предмету лізингу, який був придбаний лізингодавцем для передачі в користування (підтвердженням вартості предмета лізингу є відповідні рахунок-фактура та/або довідка-рахунок та/або договір купівлі-продажу (поставки) предмета лізингу). Також лізингоодержувач зобов'язаний компенсувати всі понесені витрати лізингодавця з реєстрації та страхування предмету лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти . Необгрунтованими відмовами лізингоодержувача від прийняття предмета лізингу, в розумінні цього пункту, є уникання лізингоодержувача від підписання акту прийому-передачі предмету лізингу по причинах, не пов'язаних із виявленням на момент приймання несправностей, пошкоджень, наявності дефектів, які роблять неможливим нормальну експлуатацію предмету лізингу або його некомплектності порівняно із даними прайс-листа продавця (а.с. 13).

У зв'язку з вищенаведеним, 25.11.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся з відповідною заявою до ТОВ «Єврокар Україна» про розірвання договору та повернення сплаченого ними першого внеску в сумі 17272,5 гривень та комісії банку в розмірі 172,73 гривень у семиденний термін на рахунок позивача в Ощадбанку, так як відповідачем не було виконано своїх зобов'язань (а.с. 16).

Однак, листом відповідача №73 від 22.12.2016 року позивачу роз'яснено, що сплачені ним кошти, відповідно до п.9.6. договору зараховано як комісію за організацію договору. В подальшому договір буде розірвано на підставі п.12.1, в якому вказано, що комісія за організацію договору не повертається (а.с. 17).

На думку суду, лізингодавець даним договором зловживає довірою позивача та ставить односторонньо жорсткі, агресивні та несправедливі умови в договорі. З огляду на такі обставини у позивача існують обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 5 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» стверджено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу № 0139 від 14.11.2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом.

Крім того, даний договір не був нотаріально посвідчений, а згідно ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, зокрема ст. 628 ЦК України, за своєю правовою природою лізинг є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Окрім того, п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, зокрема діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Відповідно до п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є однією з фінансових послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія Єврокар Україна» здійснює свою діяльність без відповідної ліцензії, що підтверджується відповідним розпорядженням № 3009 від 04.07.2017 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с. 76-77).

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За правилами ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Вказані права лізингооодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору.

Разом з тим, із ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» вбачається, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Із ст. 627 ЦК України, вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частинами 1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Водночас, як вбачається із правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Аналогічне твердження наявне в правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-65цс16, в якій зазначено, що стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

У справі, яка переглядається, суди встановили, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, зокрема умови договору, якими встановлено, що: у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі в продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію та оформлення договору до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію та оформлення договору поверненню не підлягає; у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни; у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни; розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу; у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються; дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів у термін, визначений пунктом 4.4.1 цього договору, лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 % від суми дострокового погашення.

Отже, висновок судів про наявність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» відповідає зазначеним нормам матеріального права.

Аналіз вищенаведених норм приводить суд до висновку, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, перелік яких містить ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Беручи до уваги вищевикладене, зважаючи на те, що позивачем надано належні докази, що підтверджують недійсність вищевказаного договору фінансового лізингу, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

В частині вимог про відшкодування моральної шкоди суд прийшов до наступного висновку.

Звертаючись в суд, позивач зазначив, що йому завдано моральної шкоди несправедливими умовами договору, ненаданням автомобіля за договором лізингу, не поверненням сплачених ним грошей, що спричинило погіршення його самопочуття, втрату спокою, ділової активності, порушення життєвого укладу, працездатності, сну, апетиту та планів відпочинку протягом певного часу. Крім того, останній зазначив, що принижено його гідність, престиж, репутація, права як споживача, водночас він зазнав негативних емоцій, переживань, головного і серцевого болю, тривалого стресу, спалаху негативних емоцій, інших психологічних факторів і внутрішніх конфліктів.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Із ч.2 ст.23 ЦК України вбачається, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Із п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди вбачається, що відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з

урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З наведеного суд приходить до висновку, що в позовній вимозі в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди потрібно відмовити, так як позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили факт моральних страждань та життєвих розладів.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги в їх сукупності підлягають задоволенню частково.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 13, 55 Конституції України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1, 3, 6, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 23, 184, 220, 227, 627, 628, 806, 1167 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» (ідентифікаційний код за ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) сплачену ним комісію за організацію договору в розмірі 17272,50 гривень та комісію банку в розмірі 172,73 гривень.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» (ідентифікаційний код за ) на користь держави судові витрати в розмірі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці І. А. Скуляк