Провадження № 2/761/3918/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення коштів, стягнення збитків, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі по тексту відповідач 1), ОСОБА_3 (надалі по тексту відповідач 2), ОСОБА_4 (надалі по тексту відповідач 3), у якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в сумі - 340 тис.грн. в порядку ст..216 ЦК України та з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 на свою користь збитки і моральну шкоду у розмірі - 505 тис.грн. та судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовувані тим, що 26.07.2011 року між ОСОБА_3, що діяв від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_4 було укладеного договір купівлі-продажу, за умовами якого останній придбав квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 12.09.2013 року вказаний договір купівлі-продажу було визнано недійсним, оскільки вказаний договір було укладено на підставі підроблених документів із встановлення факту вибуття квартири із володіння ОСОБА_3 поза його волею. Укладений в подальшому 10.09.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу вказаної квартири є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок, тому ОСОБА_4 не мав права власності на вказану квариру та не мав права її продавати. В подальшому 22.04.2013 року між ОСОБА_2 та позивачем у справі ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу, який в силу визначених обставин є нікчемним. На момент укладення вказаного договору продавець ОСОБА_2 знав про проблемність вказаної квартири та звертався до суду із позовом зняттям арешту з неї. В той же час рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 06.10.2015 року у позивачки ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 було витребувано спірну квартиру та зобов»язано передати її. Відтак, позивач посилаючись на вимоги ст..ст.215, 216, 1212 ЦК України просить відшкодувати на рахунок продавця вартість набутої неї у власність квартири за договором від 22.04.2013 року у розмірі - 340 тис.грн.

Також, з врахуванням вимог ст..ст.22,1166, 1192 ЦК України просить стягнути із усіх продавців та власника спірної квартири ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 кошти збитків, пов»язані із приведенням квартири у належний стан для проживання у ній, що станом на день проведення оцінки становить - 790 615,75 грн. Також, позивачем було витрачено - 20 000 грн. на оплату судових зборів, внаслідок звернення до судів різних інстанцій, а відтак вона понесла збитків у розмірі - 500 000 грн. Також, позивачці було заподіяно моральної шкоди у зв»язку з її стражданням та переживаннями внаслідок протиправної поведінки щодо неї, розмір якої із урахуванням розумності і справедливості становить - 5000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав, а саме із посиланням на те, що під час останньої угоди від 22.04.2013 року відповідач 1 отримав від позивачки грошові кошти за продаж квартири. В подальшому позивач проводила ремонт у квартирі, вкладала свої кошти, внаслідок чого її вартість збільшилась, що у розумінні ст..ст.22, 1166 ЦК України є збитками, що підлягають стягненню.

Представник відповідача 2 ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задовлення позову в повному обсязі та вказав, що під час укладення першого договору купівлі-продажу від 26.07.2011 року відповідач переобував у СІЗО, а його паспорт при укладенні вказаної угоди було вклеєно фотокартку іншої особи та підпис у цьому договором не його. Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 2013 року вказаний договір було визнано недійсним. Звіт позивача про оцінку вартості спірної квартири не вказує на поліпшення умов у ній. Завдання матеріальної чи моральної шкоди діями відповідачів не доведено, оскільки немає доказів, що вартість квартири збільшилась завдяки проведенню ремонту у ній силами позивачки, а суд не може грунтувати рішення на припущеннях.

Відповідачі 1, 3 в судове засідання не з»явивлись, хоча про дату, час та місце розгляду справи по суті повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала в рівних частках ОСОБА_6 та ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.07.2008 року.

26.07.2011 року між ОСОБА_3, що діяв від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_4 було укладеного договір купівлі-продажу, за умовами якого останній придбав квартиру АДРЕСА_1.

В подальшому 10.09.2012 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Вказані обставини встановлені рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 12.09.2013 року, що набуло законної сили 21.10.2013 року.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Цим же судовим рішенням перший договір купівлі-продажу від 26.07.2011 року, що був укладений між відповідачами 2 і 3, було визнано недійсним з підстав його невідповідності вимогам ст..ст.203,215 ЦК України, оскільки волевиявлення власника вказаного нерухомого майна на його укладення було відсутнє.

Також, рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 06.10.2015 року, що набуло законної сили, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кащук Володимир Олександрович, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Манойло Наталія Григорівна про витребування майна, зобов'язання вчинити дії задоволено частково. Витребувано від ОСОБА_1 та ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.Зобовязати ОСОБА_1 та ОСОБА_7 передати ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Вказаним судовим рішенням встановлено та вбачається з матеріалів цієї справи, що 22 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

За умовами п.3 умов цього ж договору визначено продаж вказаної квартири за 340 тис.грн., які одержані продавцем - відповідачем 1 для повного розрахунку за продану квартиру та відсутність претензій, які б стосувались розрахунків за продану квартиру. Згідно п.5 вказаного договору ринкова вартість цієї квартири становить зазначена сума коштів.

Судом встановлено, що перший договір купівлі-продажу квартири від 26.07.2011 року було визнано судом недійсним та в подальшому було витребувано у позивача на користь відповідача 2 спірну квартиру, яку остання, не будучи усвідомленої про її походження і природу набуття квартири попереднім продавцем - відповідачем 1, придбала її у нього в 2013 році, передавши йому грошові кошти в сумі - 340 тис.грн.

Правові наслідки недійсності договору передбачені ст.216 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За таких обставин, вимоги Позивача в частині стягнення сплачених нею - 340 тис.грн. з відповідача 1 - ОСОБА_2 ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню.

В судовому засіданні позивач, обґрунтовуючи необхідність задовлення позовних вимог в частині стягнення коштів заподіяних збитків в розмірі - 505 тис.грн. посилається на те, що це сума коштів складається з значної суми коштів, що була вкладено у спірну квартиру для поліпшення умов проживання у ній позивача та членів її родини.

Дійсно за звітом про оцінку ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки», що був проведений на вимогу позивача станом на 06.06.2016 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 790 651,75 грн.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в цій частині позивач та її представник зазначили, що збільшення вартості квартири - це кошти вкладені у поліпшення житлових умов проживання та це є збитками, що понесла вона, та які підлягають відшкодуванню з відповідачів.

Між тим, збільшення вартості вказаної квартири з часу її продажу до проведення вказаного дослідження саме у зв»язку з проведенням у ній ремонту силами позивачки за перебування у неї ції квартири не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, а рішення сууд не може ґрунтуватись на припущеннях. Зокрема, суду не надано як доказів проведення самого ремонту, так і того, що різниця у вартості станом на час купівлі (22.04.2013 року) та на час проведення оцінки (06.06.2016 року) не є наслідком коливання курсу валюти чи цін на нерухомість на ринку.

За умовами ч.1,2 ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Більше того, розглядаючи норми матеріального права, на які як на підставу своїх вимог посилається позивач слід зазначити, що у відповідності до ст..22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності позивач зобов'язаний довести наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитки); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, при пред»явленні вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) на позивача покладається обов»язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов»язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов»язань за договором.

Також, умовою для відшкодування майнової шкоди за ст..1166 ЦК України є неправомірні рішення, дії чи бездіяльність відповідних фізичних чи юридичих осіб.

Позивачем в судовому засіданні не було доведено протиправних дій відповідачів, а можливе внесення позивачкою коштів на ремонт квартири не є збитками в розумінні вимог ст..ст.22,1166 ЦК, та нею не доведено жодного елементу складу вказаного цивільного правопорушення в діях відповідачів, а також порушення права позивача діями останніх.

Враховуючи викладене, позовні вимоги за п.2 задовленню також не підлягають, оскільки позивачем не доведено ні факту наявності упущеної вигоди, ні протиправної поведінки відповідачів, їх вини, наявність самих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Оскільки судом не встановлено сукупності елементів складу для стягнення збитків у відповідності до ст.ст.22, 1166 ЦК України в діях Відповідачів та порушення ними інших прав позивача, тому підстав для стягнення коштів моральної шкоди також не вбачається.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача 1 на користь позивачки в сумі - 6890 грн.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 22, 203, 215, 216, 1166 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 11, 57-60, 64, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі - 340 000 гривень порядку застосування наслідків недійсності правочину.

В задовленні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 кошти судового збору в розмірі - 6 890 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: