Справа № 369/7037/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/3702/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 03.08.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

03 серпня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Голуб С.А.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2017 року у справі:

- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про зобовязання вчинити дії, визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно;

- за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа служба у справах длітей та сімї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод у користування власністю шляхом висеення та вселення, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним вище позовом, який надалі уточнила, доповнила і мотивувала тим, що 21 листопада 2013 року між нею і ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений попередній договір з приводу купівлі у майбутньому квартири у багатоповерховому будинку. Згідно попереднього договору сторони зобовязалося у строк не пізніше 21 грудня 2015 року укласти і належним чином оформити основний договір купівли-продажу квартири під будівельним номером 4.3.4, яка розташована на третьому поверсі у блоці № 4 будинку № 1 літера «В» по вул.Жулянська в с.Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області. Квартира однокімнатна, загальною площею 44,3 кв.м., її вартість визначена сторонами у розмірі 370034,80 грн., що відповідає 45236,53 долари США. Частину вартості квартири в розмірі 101104,80 грн., що відповідає 12360 доларів США, вона мала сплатити до підписання попереднього договору, а решту рівними частинами щоквартально із 21 лютого 2014 року по 21 листопада 2015 року.

В рахунок оплати вартості квартири вона до підписання попереднього договору оплатила відповідачу 101104,80 грн., 29 січня 2014 року оплатила 100000 грн., а 14 липня 2015 року 27879,30 грн., а всього сплачено 228984,10 грн.

Вказувала, що 01 жовтня 2014 року між сторонами було підписано акт прийому-передачі квартири, згідно якого вона прийняла у власність спірну квартиру АДРЕСА_1, за власні кошти зробила ремонт вселилася до квартири і мешкає там з дитиною інвалідом.

Вона двічі, а саме: 20 листопада і 18 грудня 2015 року зверталася до відповідача із заявою про прийняття залишку вартості квартири в сумі 141050,70 грн., однак той відмовився приймати кошти, посилаючись на зміну курсу долара США. Вважає, що основний договір купівлі-продажу не був укладений з вини відповідача, який ухилився від остаточного розрахунку.

У звязку із наведеним, після уточнення вимог просила суд зобовязати ОСОБА_3 прийняти від неї 141050,70 грн. в якості залишку вартості квартири АДРЕСА_1, визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,7 кв.м. між нею і ОСОБА_3, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути на її користь судові витрати.

Усерпні 2016 року відповідач ОСОБА_3 подав позов, який в подальшому уточнив і просив суд усунути йому перешкоди у користуванні і розпорядженні власністю, а саме: квартирою № 136 по вул.Жулянська 1-В в с.Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області шляхом виселення ОСОБА_2 за місцем її реєстрації до будинку по вул.Польовій 23 у м.Тетієві Київської області, вселити його до спірної квартири АДРЕСА_2, судові витрати покласти на ОСОБА_2

Вимоги мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. У листопаді 2013 року між ним і ОСОБА_2 укладено попередній договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, ціна якої була визначена сторонами у доларовому еквіваленті, всі платежі визначались та повинні були здійснюватися саме в доларовому еквіваленті. Він свої зобовязання за договором виконав, будинок побудований і введений в експлуатацію 26 травня 2014 року. Він в порядку виконання п.4.1.5 попереднього договору відповідно до акту прийому-передачі нерухомого майна № 136 від 01 жовтня 2014 року надав ОСОБА_2 можливість користуватися квартирою до підписання основного договору. ОСОБА_2 провела лише часткову олату вартості квартири, її заборгованість враховуючи курсові коливання становить 480249 грн., що еквівалентно 19845 доларів США. Поскільки основний договір не був укладений, то він повідомив ОСОБА_2 про припинення зобовязання, готовність повернути сплачені кошти та вимагав виселитись з квартири, однак вона залишила поза увагою його вимогу і продовжує проживати в квартирі, що порушує його права як власника квартири.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року позови ОСОБА_2 і ОСОБА_3 обєднано в одне провадження.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2017 року у задоволенні позовів ОСОБА_2 і ОСОБА_3відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позову змінити і задоволити її позов в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд невірно визначив предмет спору, помилково застосувавши до спірних правовідносин ст.635 ЦК України щодо правових наслідків невиконання попереднього договору. Судом не враховано доводи ОСОБА_2 щодо часткового виконання нею умов договору та відмови відповідача прийняти залишок коштів, що свідчить про неукладення основного договору з вини відповідача. Крім того, судом невірно застосовано розяснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», бо це призвело до відмови у позові ОСОБА_2 за формальними ознаками, ситуація залишилася невирішеною, а спірна квартира є її єдиним житлом, де вона проживає із дитиною інвалідом.

ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позову скасувати і ухвалити нове рішення, яким його позов задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права. Зокрема, суд при розгляді справи залишив поза увагою той факт, що основний договір купівлі-продажу квартири не було укладено, бо покупець ОСОБА_2 не сплатила 100 % вартості спірної квартири. Отже попередній договір вичерпав свою дію і зобовязання між сторонами припинені, а тому ОСОБА_2 не набула ніяких прав на спірну квартиру. Суд прийшов до хибних висновків про відсутність доказів, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, бо сам факт її проживання у квартирі без правових підстав є порушенням його прав власника. Суд не дав оцінки тому факту, що ОСОБА_2 зареєстрована і є власником 1/3 частини квартири по вул.Польова 23 у м.Тетіїві Київської області.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник подану апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області в оскаржуванійними частині як незаконне. Проти задоволення апеляційної скаги ОСОБА_3 заперечували.

Представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу останнього підтримав, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення щодо відмови їй у позові та відсутність підстав для його скасування.

Треті особи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не зявилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 21 листопада 2013 року між ОСОБА_3 як продавцем і ОСОБА_2 як покупцем було укладено нотаріально посвідчений попередній договір, за умовами якого сторони зобовязалися в майбутньому укласти і належним чином оформити основний договір купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею 44,3 кв.м. за будівельним номером 4.3.4, яка розташована на третьому поверсі у блоці № 4 будинку № 1 літера «В» по вул.Жулянська в с.Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області.

Відповідно до п.2.2-2.3 попереднього договору ціна квартири визначена сторонами в розмірі 370034,80 грн., що еквівалентно 45236,53 доларам США. Оплата вартості квартири передбачена наступним чином: до підписання попереднього договору ОСОБА_2 сплачує 101104,80 грн., що відповідає 12360 доларів США, а решту сплачує щоквартально із 21 лютого 2014 року по 21 листопада 2015 року рівними частинами, а саме по 33616,25 грн, що відповідає 4109,57 доларів США.

Сторони у п.2.3 попереднього договору встановили, що у випадку зміни курсу долару США по відношенню до гривні на момент остаточного розрахунку, пропорційно зміниться вартість продажу квартири у гривнях за непроплачену частину.

Відповідно до п.3.3 попереднього договору укладення основного договору передбачено в термін не пізніше 21 грудня 2015 року, а в разі дострокової виплати ОСОБА_2 вартості квартири у тридцятиденний строк з дати останнього платежу, але не раніше 20 листопада 2014 року.

В рахунок оплати вартості квартири ОСОБА_2 до підписання попереднього договору передала відповідачу 101104,80 грн., 29 січня 2014 року оплатила 100000 грн., а 14 липня 2015 року 27879,30 грн., а всього нею сплачено 228984,10 грн.

Також судом встановлено, що 26 травня 2015 року багатоквартирний житловий будинок по вул.Жулянська 1-В в с.Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, забудовником якого є ОСОБА_3, уведено в експлуатацію, що стверджується декларацією про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої у встановленому законом порядку Інспекцією ДАБК у Київській області. 03 вересня 2014 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та в цей же день зареєстрував право власності.

Крім того, судом встановлено, що в обумовлений у п.3.3 попереднього договору строк, а саме не пізніше 21 грудня 2015 року основний договір купівлі-продажу квартир між сторонами укладений не був у зв'язку із розбіжностями між ними щодо залишкової суми коштів, яка підлягає сплаті, тобто в ціні квартири.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що укладений між сторонами попередній договір щодо купівлі позивачкою у майбутньому спірної квартири припинив свою дію у звязку із неукладенням основного договору купівлі-продажу у строк, встановлений попереднім договором.

А відтак зобовязання між сторонами, встановлені попереднім договором, припинилися відповідно до приписів ст.635 ЦК України і не тягнуть юридичних наслідків за вийняткоми наслідків припинення.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст. 509 ЦК України). Однією із встановлених ч.2 ст.11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За положеннями ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі встановленій для основного договору (ч.1). Зобовязання встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором (ч.3).

Згідно ч.1 ст.598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених законом або договором.

Поскільки судом незаперечно встановлено, що в обумовлений попереднім договором строк, а саме не пізніше 21 грудня 2015 року, основний договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладений не був, то зобовязання, встановлене попереднім договором, припинилися.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 з огляду на відсутність підстав для зобовязання ОСОБА_3 прийняти кошти, а також відсутність підстав для визнання договору дійсним та визнання права власності за позивачкою на спірну квартиру.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про наявність підстав для визнання договору дійсним і визнання за нею права власності на квартиру, оскільки вона частково виконала умови попереднього договору, не грунтуються на законі.

Припинення зобовязань за попереднім договором внаслідок неукладення основного договору унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обовязку в натурі чи виникнення основного договірного зобовязання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно. Такий правовий висновок Верховного Суду України міститься у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-226цс14 і згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів.

Доводи скарги ОСОБА_2 про те, що суд неправильно визначив предмет спору, помилково застосувавши до спірних правовідносин ст.635 ЦК України щодо правових наслідків невиконання попереднього договору, безпідставні. Суд правильно застосував дану норму права, яка регулює спірні правовідносини щодо укладання, виконання та припинення попереднього договору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував доводи ОСОБА_2 щодо відмови відповідача прийняти залишок коштів, та непідключення всіх комунікацій до будинку, що у свою чергу свідчить про неукладення основного договору з вини відповідача, колегія суддів не приймає до уваги, як такі, що не мають правового значення для вирішення даного спору. Питання про те, яка саме із сторін попереднього договору ухилилася від його виконання та з вини якої із сторін не був укладений основний договір має правове значення при вирішенні спору про відшкодування збитків, завданих невиконанням попереднього договору, що прямо передбачено ч.2 ст.635 ЦК України. Проте такі вимоги в даній справі не заявлялися і не є предметом спору.

Посилання ОСОБА_2 на те, що фактично між сторонами укладений договір купівлі-продажу квартири необгрунтовані та суперечать положенням ст.ст.626, 628 та 638 ЦК України, згідно яких договором є домовленість двох або більше сторін, спрямова на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору складають умови, визначені і погоджені сторонами, в тому числі умови, які є обов'язковими згідно актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що для укладення договору в першу чергу необхідна згода сторони на його укладення. Проте, ОСОБА_3 заперечує свою згоду на укладення основного договору купівлі-продажу квартири, що у свою чергу свідчить про необгрунтованість позовних вимог.

Суд вірно врахував, що основний договір між сторонами не укладався, а тому підстави для визнання його дійсним згідно положень ст.220 ЦК України відсутні.

Доводи скарги про те, що судом помилково застосовано розяснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», бо це призвело до відмови у позові ОСОБА_2 за формальними ознаками, ситуація залишилася невирішеною, а спірна квартира є її єдиним житлом, де вона проживає із дитиною інвалідом безпідставні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що останнім не подано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо наявності перешкод у користуванні майном. При цьому суд врахував згоду ОСОБА_3 на заселення ОСОБА_2 до спірної квартири та чинення останньою перешкод щодо користування квартирою.

Також суд вважав дані вимоги ОСОБА_3 передчасними.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Як вище вказувалося, судом першої інстанції встановлено, що 21 листопада 2013 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений попередній договір щодо купівлі в майбутньому однокімнатної квартири та укладення основного договору купівлі-продажу у строк до 21 грудня 2015 року.

Пунктом 4.1.5 попереднього договору продавець ОСОБА_3 взяв на себе обовязок

до підписання основного договору, але не раніше 30 вересня 2014 року надати покупцю ОСОБА_2 можливість користуватися квартирою. Згідно п.4.4.3 попереднього договору ОСОБА_2 надано право здійснювати поточний ремонт після його підписання, але не раніше 30 вересня 2014 року, а також проводити ремонтні роботи відповідно до умов п.4.3.6 попереднього договору.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання положень п.4.1.5 попереднього договору, тобто до укладення основного, ОСОБА_5 надав можливість ОСОБА_2 користуватися квартирою та проводити ремонт, що стверджується актом прийому передачі нерухомого майна № 136 від 01 жовтня 2014 року.

Прийшовши до висновку про відсутність доказів щодо порушення прав власника, суд не звернув уваги, що в даний час ОСОБА_2 мешкає у спірній квартирі і виконала там ремонт, за актом їй передані ключі від вхідних дверей квартири, такі ключі у власника відсутні і він позбавлений можливості використовувати її. При цьому позиція ОСОБА_2, висловлена неодноразово по справі полягає у невизнанні права ОСОБА_3 на спірну квартиру у звязку із наявністю такого права у неї, як вона вважає, і недопуск власника до цієї квартири, що у свою чергу свідчать про порушення прав власника ОСОБА_3 на користування квартирою.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права, в т.ч. порушення прав користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володінням.

ОСОБА_5, являючись власником, не може користуватися квартирою, а відтак його порушені права підлягають до захисту.

Крім того, суд не дав оцінки тому факту, що за умовами п.4.1.5 попереднього договору продавець ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання надати покупцю ОСОБА_2 можливість користуватися квартирою виключно на термін до підписання основного договору.

Отже, користування спірною квартирою з боку ОСОБА_2 згідно умов попереднього договору було правоміним до 21 грудня 2015 року, після якого у звязку із неукладенням основного договору правовідносини сторін припинилися і відповідно припинилися правові підстави користування квартирою з боку ОСОБА_2

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спорув частині позову ОСОБА_3

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_3 не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплене у статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права, в т.ч. порушення прав користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володінням.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України сособами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обовязку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири № 136 в будинку по вул.Жулянська 1-В в с.Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, якому належать права користування і володіння цією квартирою.

Також, встановлено, що ОСОБА_2 мешкає у цій квартирі без достатніх правових підстав, бо зобовязання за попереднім договором припинилися, ОСОБА_3 позбавлений можливості доступу до квартири, що у свою чергу порушує його права власника, які підлягають до захисту шляхом виселення ОСОБА_2 із спірної квартири до зареєстрованого у встановленому законом порядку місяця її проживання, а саме до будинку по вул.Польова 23 у м.Тетіїві Київської області (а.с.8).

Доводи ОСОБА_2 про те, що вона набула права користування квартирою у звязку із наявністю акта прийому-передачі, безпідставні.

Як зазначалося вище даний акт складений на виконання умов п.4.1.5 попереднього договору, де вказано про можливість користування покупцем квартирою виключно до укладення основного договору, який не укладений.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_3 задоволити частково. Усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні та розпоряджанні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 із квартири № 136 житлового будинку по вул.Жулянська 1-В в с.Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області за місцем реєстрації до будинку по вул.Польова 23 у м.Тетіїві Київської області. В решті позову відмовити.

Рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_2 залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: