Дата документу 16.11.2017
ЄУ № 420/1742/17
Провадження №2-о/420/249/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Стеценко О.С.

за участю секретаря Рожкової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Новопсков цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Києво-Святошенський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області,

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт, що ОСОБА_3, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, помер у віці 72 роки 29 вересня 2017 року в м. Луганськ Луганської області, причина смерті ракова інтоксикація, злоякісне новоутворення передміхурової залози.

В обґрунтування заяви представник заявника посилається на те, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3. 29 вересня 2017 року ОСОБА_3 помер у м. Луганськ. Заявник не може отримати свідоцтво про смерть ОСОБА_3 через відсутність установ ЗАЦС у м. Красний Луч (Хрустальний) та м. Луганську. Крім того, про неможливість зареєструвати смерть за медичними документами, оформленими медичними закладами, які розташовані на території непідконтрольній українській владі, відділ державної реєстрації актів цивільного стану надав відповідь про відмову. Встановлення факту смерті ОСОБА_3 заявнику необхідно для оформлення спадщини.

Представник заявника та заявник в судове засідання не зявилися, в своїй заяві представник заявника просить справу розглядати без її участі та участі ОСОБА_1

Заінтересована особа до судового засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку.

Відповідно до відмови Києво-Святошенського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 17.10.2017 за №66-16.14-133 ОСОБА_1 відмовлено в реєстрації смерті ОСОБА_3, оскільки документи надані заявником не відповідають формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, був батьком заявника ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АВ №374229, виданим 18.08.1968 Краснолуцьким міським ЗАГСом Луганської області.

Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕК № 806046, виданого 18 квітня 1998 року Ленінським РВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_3 народився 05 листопада 1944 року в с. Красний Кут Антрацитівського району Луганської області, адреса місця проживання, яка зазначена в паспорті Мікрорайон 3, буд. 6, кв. 38, м. Красний Луч, Луганськоїобласті.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_3 заявник надав лікарське свідоцтво про смерть №100/ф, видане 29.09.2017 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території - «Государственным учреждением «Луганская городская поликлиника №11» Луганской народной республики» (російською мовою). Згідно вказаного свідоцтва про смерть, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 29.09.2017 в м. Луганськ Луганської області. Причиною смерті згідно довідки про причину смерті №100/ф від 29.09.2017 стали ракова інтоксикація, злоякісне новоутворення передміхурової залози.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Крім того, заявником на підтвердження факту смерті надано накладну №5345 від 29.09.2017, видану на придбання ритуального реквізиту для поховання ОСОБА_3

Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_3, який помер 29.09.2017, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 60, 88, 208, 212-215, 218, 234-235, 256-259, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Києво-Святошенський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, задовольнити повністю.

Встановити, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, який був зареєстрований за адресою: Мікрорайон 3, буд. 6, кв. 38, м. Красний Луч, Луганськоїобласті, Україна, помер 29 вересня 2017 року в м. Луганськ, Луганська область, Україна, причина смерті ракова інтоксикація, злоякісне новоутворення передміхурової залози.

Допустити рішення до негайного виконання.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: О.С. Стеценко