Провадження № 2/522/2950/17
Справа № 522/2387/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 и Євгенівни до ПАТ «Марфін Банк», третя особа - ОСОБА_1 про визнання договору поруки недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач 11.02.2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 зобовязалась здійснювати своєчасне погашення частини суми заборгованості та сплачувати усі інші, передбачені договором, платежі. Однак, відповідачка свої зобов'язання за кредитним договором №00394/FO із додатковими угодами №1 від 08.02.2008 року, №2 від 11.07.2008 року, №3 від 05.06.2012 року не виконувала належним чином, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути.

Заочним рішенням від 14.07.2014 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Марфін Банк були задоволені повністю та стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за Кредитним договором в сумі 869107,59 доларів США, що в еквівалентів по курсу НБУ становить 8788061,96 грн. та 852285,76 грн..

Ухвалою суду від 25.11.2014 року, за заявою ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення, рішення суду від 14.07.2014 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

03.02.2016 року зазначена справа надійшла судді Домусчі Л.В. на підставі авторозподілу від 02.02.2016 року та була прийнята до провадження.

Ухвалою суду від 18.04.2016 року до спільного розгляду з даним позовом банку був принятий зустрічний позов ОСОБА_4 до ПАТ «Марфін Банк», третя особа ОСОБА_1 про визнання договору поруки від 05.06.2012 року припиненим (т.1, а.с.229-231).

В обґрунтування позову ОСОБА_4 відзначила, що 05.06.2012 року між нею та ПАТ «Марфін Банк» був укладений договір поруки №06797-СО, згідно якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_1, а також і його спадкоємцями зобовязань за кредитним договором №00394/FO від 18.12.2007 року із всіма додатковими угодами до нього у повному обсязі. Проте вважає, що даний договір поруки від 05.06.2012 року має бути припиненим з наступних підстав. Договором поруки №06797-СО не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за вказаним кредитним договором. Порушення основних зобовязань позичальником перед банком настало в січні 2013 року. Банк використав право достроково стягнути заборгованість за кредитним договором, предявивши до суду 11.02.2014 року відповідний позов до позичальника та поручителів. Проте, оскільки порушення основного зобовязання з боку позичальника відбулось у січні 2013 року, то банк мав у відповідності до ст.. 559 ЦК України протягом 6 місяців від дня настання основного зобовязання позичальника предявити відповідну вимогу до поручителя, тобто не пізніше липня місяця 2013 року. Проте, позов був поданий лише 11.02.2014 року, отже, на думку ОСОБА_4, банк пропустив строк предявлення вимоги до поручителя, чим порушив вимоги ст.. 559 ЦК України.

В останні редакції позовних вимог від 07.07.2017 року (т.3, а.с.106-109), банк просив:

1. стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2; солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3; солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь банку заборгованість за кредитним договором №00394/FO у сумі 1 191 534, 51 дол. США та 30 031 263, 89 грн., з яких:

729 021, 11 дол. США заборгованість за кредитом (основний борг);

462 513, 40 дол. США заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом;

11 933 287, 75 грн. заборгованість за пенею за несплату основного боргу;

16 956 773, 02 грн. заборгованість за пенею за несплату відсотків;

43 725, 94 грн. штраф за невиконання зобовязань за кредитним договором.

2. стягнути ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в рівних частках на користь банку судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_7 (діє на підставі довіреності від 05.04.2016 року (т.2, а.с.126) у судовому засідання позовні вимоги в останній редакції від 07.07.2017 року підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, стягнувши солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором №00394/FO від 28.12.2007 року з урахуванням додаткових угод до нього. Також, до суду були надані письмові заперечення від 03.06.2015 року (т.2, а.с.8-12), за якими у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 просили відмовити. В обґрунтування своє позиції відзначили, що дійсно порушення боржником зобовязань за кредитним договором почалося з січня 2013 року, позичальниця допустила прострочення платежу по тілу кредиту в 1 день, але вже 4 січня 2013 року прострочена заборгованість була сплачена. 04 квітня 2013 року та 18 квітня 2013 року за кредитним договором було здійснено погашення основного боргу за кредитом на суму 5 000 дол. США. Також, з наданого розрахунку заборгованості вбачається, що весь період із січня 2013 року по липень 2013 року оплати за кредитом та процентами здійснювались із порушеннями та простроченнями. Банк направив відповідачам письмову вимогу № 3989/01 від 19.09.2013 року, яку ОСОБА_4 отримала 20.09.2013 року. У зазначеній вимозі банк звернувся до відповідачів з вимогою достроково сплатити заборгованість за кредитним договором у повному обсязі впродовж шести днів з дня отримання цього повідомлення. Тобто, для ОСОБА_4 як поручителя термін виконання настав 20.11.2013 року, а саме ця дата є днем настання строку виконання основного зобовязання і саме з цієї дати починається перебіг шестимісячного строку для предявлення позову до поручителя. Таким чином, банком не пропущено шестимісячний строк звернення до поручителя. Крім того, заявлений ОСОБА_4 спосіб захисту прав про визнання договору поруки припиненим не відповідає способам захисту, передбаченими ст.. 16 ЦК України. З урахуванням вищевикладеного просили відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Представник ОСОБА_8 ОСОБА_9 (діє на підставі довіреності від 24.11.2014 року) у судовому засіданні заперечував проти вимог банку та просив відмовити, заперечував проти висновку експерта №5652/5653 від 11.05.2017 року, вважає, що експертом не враховано черговість погашення кредиту, тому сума основного боргу не відповідає дійсній. У минулих судових засіданнях додатково пояснив, що ОСОБА_8 була поручителем та частково виконувала відповідні зобовязання за договором поруки. Зазначив, що 27.11.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу предмета іпотеки, а саме житлового будинку та земельної ділянки по вул.. Абрикосовій, 45, у м. Одесі. На підставі зазначеного договору ОСОБА_1 були виплачені кошти під час укладання та у подальшому виплачувались, що підтверджується додатковими угодами до договору та посвідчені нотаріально. На підставі зазначеної домовленості про купівлю іпотечного майна, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у 2015 році уклали договір поруки із ПАТ «Марфін Банк» для того, щоб самостійно сплачувати кошти по кредиту. Тобто, кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_3. сплачувалися спочатку через нотаріуса, шляхом укладання додаткових угод, а з 2015 року сплачувались напрямку до банківської установи. Крім цього, поручителями неодноразово надавались кошти ОСОБА_1, про що остання писала розписки, для оплати кредиту, однак ці кошти до банку так і не надійшли. На сьогоднішній день неможливо встановити розмір та порядок погашення кожним із відповідачів грошових коштів за кредитним договором.

Інші сторони відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином.

Від представника ОСОБА_4- адвоката ОСОБА_10 надійшло до суду клопотання про відкладення розгляду справи. Проте, суд з урахуванням думок осіб, які брали участь у справі, відхилив клопотання представника відповідача у звязку з неналежним підтвердженням поважності причин неявки тривалістю судового розгляду.

У минулих судових засіданнях представник ОСОБА_4 ОСОБА_11 (діяв на підставі довіреності від 24.11.2014 року (т.2, а.с.66) зустрічний позов ОСОБА_4 підтримував та просив задовольнити у повному обсязі, у задоволенні первісного банку в частині вимог до ОСОБА_4 просив відмовити. Підтримав пояснення наданні представником ОСОБА_8 ОСОБА_9 та вказав що виплатили ОСОБА_1 кошти приблизно на суму 272 тис. дол.. США. та ці кошти остання мала передати банку.

Суд, з урахуванням вимог ст..169 ЦПК України за згодою осіб, які брали участь у справі, враховуючи строки розгляду справи, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, сповіщених належним чином.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом, 28 грудня 2007 року між ВАТ Морський транспортний банк, правонаступником всіх прав та зобовязань якого виступає ПАТ Марфін Банк, та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №00394/FO із додатковими угодами №1 від 08.02.2008 року, №2 від 11.07.2008 року, №3 від 05.06.2012 року (т.1, а.с. 17-20, 29, 34, 39-42).

12 листопада 2010р. Банк змінив своє найменування на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО МАРФІН БАНК (скорочене найменування - ПАТ МАРФІН БАНК), який є правонаступником Відкритого акціонерного товариства МОРСЬКИЙ ОСОБА_12 у повному обсязі по усім його правам та обов'язкам.

Відповідно до п.1.1 Кредитного договору ОСОБА_12 зобовязався надати Позичальнику грошові кошти в сумі 569 990, 99 доларів США, а Позичальник зобовязався прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути Банку кредит, строком до 27 грудня 2027 року.

Згідно п.4.1. Кредитного договору, при порушенні будь-яких термінів повернення Кредиту, сплати відсотків та комісій, передбачених умовами Кредитного договору, Позичальник зобов'язується сплатити пеню в розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Згідно п.4.2. Кредитного договору, за кожний випадок порушення Позичальником на строк більш ніж 60 календарних днів зобов'язань по поверненню Кредиту, сплати відсотків та комісій, Позичальник зобов'язаний сплатити на вимогу Банку штраф у розмірі 10% від суми простроченого платежу. Пеня та штраф сплачуються в гривні за курсом НБУ на дату нарахування.

Пунктом 4.3. Кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку штраф у розмірі 25% від суми кредиту, використаної не за цільовим призначенням (згідно п.1.1 цього договору) на рахунок банку, визначений у п.1.2 даного договору. Сплата штрафу здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату зарахування.

Згідно додаткової угоди №1 від 08.02.2008 року, сума кредиту склала 762 407, 88 дол. США. Також кредитний договір був доповнений пунктом 2.2.13 та 4.4.

Згідно додаткової угоди №2 від 11.07.2008 року сума кредиту, який банк зобовязався надати позичальника, склала 969 413, 60 дол. США.

За додатковою угодою №3 від 05.06.2012 року за взаємною згодою сторін п.1.1 кредитного договору був викладений наступним чином - банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний (валютний) рахунок позичальника у банку з 28 грудня 2007 року і терміном погашення по 27 грудня 2027 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 969 413, 60 дол. США на наступні цілі: на придбання нерухомості та споживчі цілі у сумі 876 390, 99 дол. США, а також у сумі 93 022, 61 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі:

13% річних за період користування Кредитом з 28.12.2007 р. по 24.03.2012 р. включно;

10,6% річних за період користування Кредитом з 25.03.2012р. по 24.06.2012р. включно;

14,0% річних за період користування Кредитом з 26.06.2012р. по 24.01.2013р. включно;

13% річних за період користування Кредитом з 25.01.2013 року і до закінчення строку дії Кредитного договору; за фактичний період користування Кредитом (із розрахунку 360 календарних днів у році) на суму залишку заборгованості за Кредитом, а Позичальник, в свою чергу, зобов'язався на умовах, в розмірі та в строки, встановлені в Кредитному договорі повернути Банку Кредит, сплатити щомісяця в період сплати відсотки за користування кредитними коштами, розраховані відповідно до п.п. 3.1., 3.1.1., 3.3. Кредитного договору, а також сплатити комісії, пені та штрафи, передбачені умовами Кредитного договору.

Сторони визначили, що періодом сплати вважається період з «26» числа по останній робочий день поточного місяця.

Додатковою угодою №3 від 05.06.2012 року до кредитного договору №00394/FO від 28.12.2007 року договір був доповнений наступними пунктами, зокрема:

- пп.2.2.14, згідно якого у випадку зниження вартості наданого забезпечення, на вимогу банку ( у строк до 30 календарних днів з дня отримання вимоги), надати додаткове забезпечення, що задовольняє банк. Вартість забезпечення протягом чинності кредитного договору визначається до діючого у банку порядку оцінки забезпечення та у відповідності до пп.2.3.15, 2.3.16 цього Договору;

- п.4.5, згідно якого за кожний місяць порушення (прострочення) позичальником зобовязань, передбачених п.2.2.14 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязаний сплатити на першу вимогу банку, штраф у розмірі 0,1% від суми кредиту, на рахунок, зазначений в п.1.2 даного договору. Сплата штрафу здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату зарахування.

- п.4.6, яким передбачено, що сторони досягли, що позовна давність за вимогами банку про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, комісій та неустойки (пені, штрафів) за цим договором встановлюється тривалістю три роки.

Відповідно до п.17 додаткової угоди №3 від 05.06.2012 року сторони домовились, що сплата позичальником штрафа та пені за порушення ним зобовязань по своєчасному і повному погашенню кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом та комісії за період з 01.03.2011 року по день укладання цієї додаткової угоди №3 (тобто 05.06.2012 року) не здійснюється.

Погашення Кредиту здійснюється відповідно до Графіку погашення кредиту (Додаток №1 від 05.06.2012 року до Кредитного договору), вартість Кредиту, супутніх послуг, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань Позичальника зазначена в відповідному розрахунку (Додаток №2 від 05.06.2012 року до Кредитного договору), що є невід'ємними частинами Кредитного договору. Видача коштів за Кредитом відбувається на підставі письмових повідомлень (заявок), отриманих від Позичальника.

Відповідно до п.1.3. Кредитного договору, забезпеченням виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором виступає:

Іпотека садового будинку, загальною площею 491 кв.м., житловою площею 111 кв.м., який знаходиться за адресою: 65038, м. Одеса, вул. Абрикосова, будинок 45;

Іпотека земельної ділянки, загальною площею 0,0572 га., яка знаходиться за адресою: 65038, м. Одеса, вул.. Абрикосова, будинок 45, кадастровий номер :38:016:0055;

Також, з метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, 08 лютого 2008 року між ВАТ Морський транспортний банк, правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях якого виступає ПАТ Марфін банк та ОСОБА_2, був укладений Договір поруки №03713-СО (т.1, а.с. 47-48). Згідно умов якого Поручитель відповідає перед Банком за виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і Позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (пункт 1.1., 1.2., 1.4. Договору поруки). А у випадку невиконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором, Поручитель та Позичальник відповідають перед Банком як солідарні боржники.

05 червня 2012 року між ПАТ Марфін Банк та ОСОБА_3 був укладений Договір поруки № 06796-СО (т.1, а.с.49-50), згідно з яким Поручитель відповідає перед Банком за виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і Позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (пункт 1.1., 1.3., 1.4. Договору поруки). А у випадку невиконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором, Поручитель та Позичальник відповідають перед Банком як солідарні боржники (п. 1.3. Договору поруки).

З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, 05 червня 2012 року між ПАТ Марфін банк та ОСОБА_4, в забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором, був укладений Договір поруки № 06797-СО (т.1, а.с.51-52). Згідно із зазначеним Договором поруки, Поручитель відповідає перед Банком за виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і Позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (пункт 1.1., 1.3., 1.4. Договору поруки). А у випадку невиконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором, Поручитель та Позичальник відповідають перед Банком як солідарні боржники (п. 1.3. Договору поруки).

Згідно п.3.3 договорів поруки № 06796-СО від 05.06.2012 року, № 06797-СО від 05.06.2012 року сторони встановили строк позовної давності тривалістю три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з положеннями статей 530, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Суд вбачає, що ОСОБА_12 виконав свої зобовязання щодо надання позичальнику кредитних коштів. На підставі письмових повідомлень про видачу кредитних коштів банком надано позичальнику ОСОБА_1 надано 890 000 дол. США.

На підставі письмових повідомлень (заяв-клопотань) про видачу кредитних коштів банком було надано позичальнику 890 000, 00 дол. США, що підтверджується заявами про видачу готівки №21 від 28.12.2007 р. на суму 175 482, 40 дол. США; №2 від 28.12.2007 року на суму 319 517, 60 дол. США; №1 від 09.02.2008 року на суму 195 000, 00 дол. США; №170 від 11.07.2008 року на суму 200 000, 00 дол. США та виписками по рахунку про зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника №3840/251050118 (т.1, а.с.64-71).

Проте, позичальник належним чином свої зобовязання за кредитним договором не виконувала належним чином, погашення кредиту та нарахованих відсотків у встановлені строки не здійснювала, у звязку з чим у неї виникла заборгованість.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_12 направляв відповідачам листи вих.. №3989/01 від 19.09.2013 року (т.1, а.с.86) з вимогою щодо дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, така вимога була отримана ОСОБА_1 20.09.2013 року, ОСОБА_3 20.09.2013 року, ОСОБА_4 також 20.09.2013 року. Проте, дана вимога була залишена відповідачами без виконання.

Ухвалою суду від 16.11.2016 року за клопотанням представника ОСОБА_3 призначалась судова економічно-бухгалтерська експертиза, на вирішення якої експерту були поставлені наступні питання:

- Чи відповідає наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості ПАТ «Марфін Банк» по сплаті тіла кредиту, відсотків, пені та штрафів умовам кредитного договору №00394/FO від 28.12.2007 року станом на 22.12.2014 року (а.с.203-204 т.2)?

- Розрахувати суму загальної заборгованості по кредитному договору №00394/FO від 28.12.2007 року станом на 01.11.2015 року (окремо суму по тілу кредиту, процентах, пені, штрафів) у двох видах валют у гривнях та доларах США.

До суду 16.05.2017 року надійшов висновок експерта №5652/5653 судово-економічної експертизи, складений 11.05.2017 року (т.3, а.с.57-67), згідно якого вказано наступне:

«Проведеними дослідженнями документально підтверджується, що заборгованість позичальника по кредитному договору №СМ00394/FO від 28.12.2007 року станом на 22.12.2014 року (т.1, а.с.203-204) по основній сумі кредиту склала 722 671, 12 дол. США, що за курсом НБУ на 22.12.2014 року становить 11 457 514, 11 грн., проти вказаних у позовні заяві з урахуванням заяви про збільшення та уточнення розміру позовних вимог, у сумі 729 021, 11 дол. США, що становить 11 496 203, 62 грн., по відсотках у сумі 213 364, 77 дол. США, що становить 3 382 769, 55 грн., проти вказаних у позовній заяві 222 749, 37 дол. США, що становить 3 512 617, 23 грн..

З урахуванням норм ст.ст. 256-258, 260 ЦК України, ч.6 ст. 232 ГК України, ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» дослідженнями документально не підтверджується відповідність наявного у матеріалах справи розрахунку ПАТ «Марфін Банк» щодо заборгованості станом на 22.12.2014 року (т.1, а.с.203-204) по сплаті пені за несплату основного боргу у сумі 1 537 457, 91 грн. та пені за несплату процентів у сумі 2 427 673, 22 грн., умовам кредитного договору №СМ00394/FO від 28.12.2007 року.

Дослідженнями не надається можливості документально підтвердити відповідність даних розрахунку ПАТ «Марфін Банк» щодо заборгованості станом на 22.12.2014 року (т.1, а.с.203-204) по сплаті штрафів за невиконання прийнятих позичальником зобовязань у сумі 298 313, 79 грн. умовам кредитного договору №СМ00394/FO від 28.12.2007 року.

Дослідженнями підтверджується, що станом на 01.11.2015 року заборгованість за кредитним договором №00394/FO від 28.12.2007 року по тілу кредиту становить 722 671, 12 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 16 552 048, 49 грн..

Станом на 01.11.2015 року заборгованість по сплаті відсотків становить 300 526. 94 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 6 883 264, 26 грн.».

Наданий експертом висновок належними та допустимими доказами з боку відповідачів не спростований.

Згідно розрахунку банку заборгованість, яка існує у відповідачів, станом на 01.07.2017 року за кредитним договором складає 1 191 534, 51 дол. США та 30 031 263, 89 грн., з яких:

729 021, 11 дол. США заборгованість за кредитом (основний борг);

462 513, 40 дол. США заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом;

11 933 287, 75 грн. заборгованість за пенею за несплату основного боргу;

16 956 773, 02 грн. заборгованість за пенею за несплату відсотків;

43 725, 94 грн. штраф за невиконання зобовязань за кредитним договором.

Розрахунок заборгованості наявний у матеріалах справи (т.3, а.с.110-111).

Отже, у відповідності до ст.ст.610, 611, 625, 1048, 1054 ЦК України, у звязку з порушенням позичальником зобовязань за кредитним договором по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом, з урахуванням висновку експерта, а також те, що з моменту подання банком позову по теперішній час позичальником не здійснювалось погашення заборгованості за кредитним договором, суд приходить до висновку про обґрунтованість розрахунку боргу.

Крім того, відповідачами сума боргу відповідними доказами не спростована.

Доказів сплати зазначених сум відповідачем, у відповідність до вимог ст. 60 ЦПК України, суду не надано.

Ані вищевказаним договором, ані законодавством України підстав невиконання зобовязання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не передбачено.

При цьому вирішуючи питання про стягнення з відповідачів на користь банку вищезгаданої заборгованості суд виходить з наступного.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_1 (а відтак і поручителі) взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 27 грудня 2027 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Згідно виписки по особовому рахунку ОСОБА_1, наданого банком (т.2, а.с.127-181) вбачається, що останній платіж у рахунок погашення заборгованості за кредиту здійснено відповідачкою було 04 липня 2013 року на с уму 5 000 дол. США (т.2, а.с.178).

Враховуючи, що останній платіж за кредитом був здійсненний відповідачкою у липня 2013 року, наступний черговий платіж мав бути здійснений позичальником у період з 26 серпня по останній робочий день серпня 2013 року, то суд вбачає, що починаючи з 01.09.2013 року банк був обізнаний про порушення його прав та простроченням відповідачем сплати кредиту, та відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України мав право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті з нарахованими відсотками. З відповідним позовом до позичальника та поручителів банк звернувся до суду 11.02.2014 року, тобто у межах встановленого трирічного строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1ст. 553 Цивільного Кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання Боржником свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язань боржником.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 554 Цивільного Кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено Договором поруки.

Вимога до поручителя може бути предявлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 553 ЦК, у випадку порушення зобовязання боржником. Факт порушення зобовязання (невиконання або неналежного його виконання) боржником як підстава позову (вимоги) до поручителя має встановлюватися у кожній справі.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України).

За своєю правовою природою порука є зобовязанням, у звязку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобовязання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки розуміється як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Цей правовий висновок зроблений Верховним Судом України за результатами розгляду справи № 6-53цс14 (постанова від 17 вересня 2014 р.).

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинна бути предявлена у судовому порядку протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Строк виконання позичальником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК підставою для припинення поруки зі зміною основного зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобовязання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується.

За змістом статей 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право й кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Ужитий законодавцем у частині першій статті 559 ЦК України термін «порука» використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

У відповідності до п.4.8 Договору поруки №03713-СО від 08 лютого 2008 року, укладеного між ВАТ Морський транспортний банк, правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях якого виступає ПАТ Марфін банк та ОСОБА_2, кредитор не вправі без згоди Поручителя змінювати умови Основного договору з Боржником без попередньої згоди поручителя. Усі зміни приймаються у вигляді додаткових угоди.

Таким чином, будь-якій зміні умов Договору кредиту мало передувати, щонайменше, 1) направлення Банком відповідного повідомлення на адресу Поручителя та 2) одержання з боку останнього погодження запропонованих змін умов кредитування особи, за яку він поручився перед Банком і несе солідарну майнову відповідальність.

Згідно до правової позиції ВСУ, висловленої в постанові у справі № 6-20цс11 від 21 травня 2012 р., згідно з якою збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Також у постанові ВСУ від 21.05.2012 р. у справі № 6-69цс11 зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобовязання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Тобто змінами основного зобовязання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК припинення поруки у разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору.

Подібна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від: 21 травня 2012 р. у справі № 6-18цс11; 18 червня 2012 року у справі №6-73цс12.

У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Проте, судом встановлено, що 05.06.2012 року між банком та позичальником було підписано додаткову угоду №3 до кредитного договору, згідно якої збільшено суму наданого позичальнику кредиту та змінено порядок та розмір відсотків, які підлягають сплаті за кредитом.

Крім того, додатковою угодою №3 від 05.06.2012 року до кредитного договору №00394/FO від 28.12.2007 року договір був доповнений наступними пунктами, зокрема:

- пп.2.2.14, згідно якого у випадку зниження вартості наданого забезпечення, на вимогу банку ( у строк до 30 календарних днів з дня отримання вимоги), надати додаткове забезпечення, що задовольняє банк. Вартість забезпечення протягом чинності кредитного договору визначається до діючого у банку порядку оцінки забезпечення та у відповідності до пп.2.3.15, 2.3.16 цього Договору;

- п.4.5, згідно якого за кожний місяць порушення (прострочення) позичальником зобовязань, передбачених п.2.2.14 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязаний сплатити на першу вимогу банку, штраф у розмірі 0,1% від суми кредиту, на рахунок, зазначений в п.1.2 даного договору. Сплата штрафу здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату зарахування.

- п.4.6, яким передбачено, що сторони досягли, що позовна давність за вимогами банку про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, комісій та неустойки (пені, штрафів) за цим договором встановлюється тривалістю три роки.

При цьому, жодних додаткових угод між банком та поручителем ОСОБА_2 не укладалось.

Банком не надано доказів що відповідач ОСОБА_2, як поручитель за кредитним договором, була повідомлена належним чином про прийнятті зміни, що банк попередньо погодив з нею такі зміни та поручитель прийняла на себе зобов'язання щодо збільшення суми наданого кредиту, зміни відсотків.

Отже, з урахування викладеного, суд вбачає, що унаслідок підписання додаткової угоди №3 від 05.06.2012 року було змінене основне зобовязання без згоди поручителя ОСОБА_2Ф, унаслідок чого збільшилась її відповідальність.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для визнання поруки, укладеної між банком та ОСОБА_2 (за договором поруки №03713-СО від 08 лютого 2008 року), припиненою з підстав, передбачених ч.1 ст. 559 ЦК України, у звязку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя.

Отже і підстав для задоволення позовних вимог ПАТ Марфін Банк про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором немає та в цій частині суд відмовляє.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми поручителі, які спільно поручились, відповідають перед кредитором солідарно. У разі укладення декількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання ч. 3 ст. 554 ЦК України не застосовується.

У такому випадку кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі окремого договору, відповідно до яких кожен із поручителів відповідає перед кредитором разом із боржником як солідарні боржники.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач ставить питання про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором з усіх фізичних осіб - поручителів.

Таким чином у даному випадку ч. 3 ст. 554 ЦК України не може бути застосована і поручителі не несуть солідарної відповідальності перед кредитором, так як відсутня їх спільна порука.

Таким чином суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині виходячи з укладених договорів.

Крім того, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 4.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення

У той самий час, згідно з пунктами 4.2, 4.3, 4.4 та 4.5 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція, висловлена ВСУ у постанові 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15.

Отже, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь банку коштів у сумі 43 725, 94 грн., нарахованих як штраф за невиконання зобовязань за кредитним договором згідно п.4.2 кредитного договору, тому в цій частині позовних вимог суд також відмовляє.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (правова позиція ВСУ у постанові від 01.03.2017 року у справі № 6-284цс17).

Суд вбачає, що вимоги банку про стягнення з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованості по тілу кредиту та відсотках саме в іноземній валюті доларах США відповідають вимогами чинного законодавства та вважає за можливе їх задовольнити, стягнувши в гривні за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день винесення рішення суду (1 дол. США становить 26, 1896 грн.).

Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк».

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», третя особа ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Проте слід мати на увазі, що способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки.

Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11).

Таким чином, з огляду на позовні вимоги ОСОБА_4, суд вбачає, що остання обрала не належний спосіб захисту своїх прав, а тому у задоволенні позовних вимог відмовляє.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 654, 00 грн. та на суму 121,80 грн., тому з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у рівних частках, а саме, по 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн.26 коп. з кожного.

Також, з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір у рівних частках, а саме, по 198 828 ( сто девяносто вісім тисяч вісімсот двадцять вісім) грн.93 коп. з кожного на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 27, 57, 58, 60, 61, 88, 169, 208, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 509, 510, 524-526, 530, 532-534, 536, 546, 547, 549, 553, ч. 2 ст.558, ч.1 ст.559, 610-612, 624, 625, 628, 629, 651, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_5 (іпн НОМЕР_2), на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк () заборгованість за кредитним договором №00394/FO від 28.12.2007 року у розмірі 1 191 534, 51 дол. США та 28 890 060, 70 гривень, з яких:

729 021, 11 дол. США заборгованість за кредитом (основний борг), що за курсом НБУ складає 19 091333 грн. 85 коп. ;

462 513, 40 дол. США заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом

що за курсом НБУ складає 12 112 763 грн. 43 коп.

-11 933 287, 75 грн. заборгованість за пенею за несплату основного боргу;

-16 956 773, 02 грн. заборгованість за пенею за несплату відсотків;

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (іпн НОМЕР_3) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк () заборгованість за кредитним договором №00394/FO від 28.12.2007 року у розмірі 1 191 534, 51 дол. США та 28 890 060, 70 гривень, з яких:

730 021, 11 дол. США заборгованість за кредитом (основний борг) що за курсом НБУ складає 19 091333 грн. 85 коп. ;

462 513, 40 дол. США заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом

що за курсом НБУ складає 12 112 763 грн. 43 коп.

-11 933 287, 75 грн. заборгованість за пенею за несплату основного боргу;

-16 956 773, 02 грн. заборгованість за пенею за несплату відсотків;

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк () судові витрати у сумі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн.26 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 (іпн НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк () судові витрати у сумі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн.26 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (іпн НОМЕР_3) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк () судові витрати у розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн.26 коп.

В іншій частині позову Публічного акціонерного товариства Марфін Банк відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь держави судові витрати у сумі 198 828 ( сто девяносто вісім тисяч вісімсот двадцять вісім) грн.93 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 (іпн НОМЕР_2) судові витрати на користь держави у сумі 198 828 ( сто девяносто вісім тисяч вісімсот двадцять вісім) грн.93 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (іпн НОМЕР_3) на користь держави судові витрати у розмірі 198 828 ( сто девяносто вісім тисяч вісімсот двадцять вісім) грн.93 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», третя особа ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.

21.09.2017