Справа №486/6/17 01.08.2017 01.08.2017
Провадження №22-ц/784/1689/17
Справа №486/6/17-ц Головуючий у І інстанції Франчук О.Д.
Провадження №22-ц/784/1689/17 Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 серпня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_7,

представника відповідача - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Южноукраїнського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а :

03 січня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач зазначала, що 20 грудня 2012 року між нею та відповідачем укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Марченко О.М.

Відповідно до умов цього договору вона передала ОСОБА_5, а та, в свою чергу, прийняла кошти у розмірі 242 187 грн.90 коп., що є еквівалентом 30 300 доларів США, та зобов'язалася здійснювати повернення коштів відповідно до погодженого ними графіку - з 20 січня 2013 року по 20 вересня 2015 року щомісяця по 3596 грн.85 коп., що еквівалентно 450 доларам США.

Останній платіж у сумі еквівалентній 15450 доларам США позичальник має сплатити до 20 жовтня 2015 року.

Кінцевий строк повного повернення є 20 жовтня 2015 року.

Проте відповідач борг не повернула, на її прохання щодо його повернення не реагує.

Посилаючись на викладене, позивач просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 915 716 грн.04 коп., з яких основна заборгованість - 798 877 грн.01 коп., що еквівалентно 30 300 доларів США, 3% річних - 13688 грн. 64 коп., втрати від інфляції -103150 грн.39 коп.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором в сумі 359 026 грн. 64 коп. та 6 890 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні основного боргу за позикою у грошовому еквіваленті до іноземної валюти, просила рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача просила відхилити апеляційну скаргу, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду відповідно до положень частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просила стягнути на її користь з відповідача основну суму заборгованості у розмірі 798877 грн.01 коп., що еквівалентно 30300 доларів США на час звернення до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надала ОСОБА_5 кошти в сумі 242 187 грн.90 коп., а відтак стягненню підлягає основна заборгованість саме в такому розмірі, і перерахування її у відповідності до курсу долара США є недоречним.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 20 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено та нотаріально посвідчено договір позики грошей, за умовами якого, остання отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 242 187 грн.90 коп., що на день передачі грошей еквівалентно 30 300 доларів США за курсом Національного банку України та зобов'язалася повернути їх у визначений договором строк 20 жовтня 2015 року ( п.1.1,3.2)( а.с.48-49).

Даний договір є безпроцентним ( п.2 Договору).

Відповідно до пункту 3.1 Договору за домовленістю сторін повернення позики здійснюється за погодженим між ними графіком до кожного 20 числа наступного місяця у розмірі 3 596 грн.85 коп., що еквівалентно 450 доларів США.

До 20 жовтня 2015 року позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві 123 491 грн.85 коп., що еквівалентно 15 450 доларів США.

За умовами п.3.3 Договору чергові платежі позики здійснюються позичальником тільки готівкою, у національній валюті України - гривні. Розрахунок кожного чергового платежу проводиться позичальником за офіційним курсом Національного Банку України на день передачі такого платежу позикодавцю.

Проте відповідач свої зобов'язання не виконувала, гроші позивачеві не повернула.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в та в порядку, що встановлений договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року №6-190цс15, від 21 грудня 2016 року №6-1672цс16.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визнають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містить заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошових зобов'язань у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти

Оскільки умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань ОСОБА_5 в доларах США, а тому до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч.2 ст.533 ЦК України, а відтак суд першої інстанції помилково не стягнув з позичальника суму боргу, визначену за офіційним курсом цієї валюти на день платежу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За положеннями ч. 4 ст. 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_5 заявлено про застосування строку позовної давності, що відповідає змісту ч. 4 ст. 267 ЦК України .

Суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону, вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, належним чином доводи відповідача щодо порушення позивачем позовної давності не дослідив та вважав, що позивач дотримався передбаченого законом строку позовної давності.

Проте вказане не відповідає обставинам справи.

ОСОБА_4 звернулася до суду з даним позовом 03 січня 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України).

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій щодо реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором.

З умов спірного договору позики вбачається, що боржник ОСОБА_5 взяла на себе зобов'язання повернути суму позики шляхом сплати щомісячних платежів 20 числа кожного календарного місяця (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

За такого, враховуючи вимоги закону та умови договору позовна давність щодо повернення чергового платежу за договором позики за січень 2013 року обчислюється з 20 січня 2013 року та закінчується 20 січня 2016 року, за лютий 2013 року - розпочинається 20 лютого 2013 року та закінчується 20 лютого 2016 року, та аналогічно, усі наступні чергові платежі до платежу за грудень 2013 року, позовна давність, за яким розпочалася 20 грудня 2013 року та закінчилася 20 грудня 2016 року.

Згідно з матеріалами справи, відповідач жодного платежу на виконання позикових зобов'язань не сплатила, а відтак несплачені до моменту звернення позивача до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Таким чином, початком перебігу позовної давності є несплата чергового щомісячного платежу позичальником на погашення заборгованості з січня 2014 року.

Оскільки із позовом до суду ОСОБА_4 звернулася 03 січня 2017 року, то колегія суддів дійшла висновку про те, що до позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики за період з 20 січня 2013 року по 20 грудня 2016 року позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, а тому стягненню підлягає борг за період з 20 січня 2014 року.

Враховуючи умови договору, еквівалент іноземної валюти на час ухвалення рішення суду на користь позивача належить стягнути з відповідачки суму боргу у розмірі 648 396 грн.00 коп.( 30 300 - 5400 х 2604).

З наведених підстав оскаржуване судове рішення в силу п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України щодо стягнення основної суми боргу не можна визнати законними й обґрунтованими, а тому його слід скасувати стягнувши з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 648396 грн.00 коп. боргу за договором позики.

Рішення суду в частині стягнення суми заборгованості з врахуванням індексу інфляції та 3% річних за вказаним договором сторонами не оскаржувалося, а тому не було предметом апеляційного перегляду.

З урахуванням викладеного з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість у розмірі 765 235 грн.03 коп., з яких: 648 396 грн. сума боргу, 103 150 грн.39 коп. сума втрати від інфляції та 13688 грн.64 коп. три проценти річних.

Рішення суду першої інстанції щодо стягнення судового збору залишити без змін.

В силу ст.88 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 6421 грн.80 коп.

Керуючись статтями 303, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року в частині стягнення суми боргу скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 765 235 (сімсот шістдесят п'ять тисяч двісті тридцять п'ять ) грн.03 коп. заборгованості за договором позики.

Це ж рішення в частині судових витрат залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 6421 ( шість тисяч чотириста двадцять одна) грн.80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М.Базовкіна

Т.Б. Кушнірова