Номер провадження: 22-ц/785/6062/17
Номер справи місцевого суду: 520/2614/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», ОСОБА_4 акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання умов договору недійсними,

встановила:

02 березня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким: визнати пункт 1.7 та пункт 1.9 Кредитного договору № 581-013/ФКВІП-08 від 15.08.2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», якими передбачено сплату комісії за управління кредитом та сплату комісії за дострокове повернення кредиту недійсними. Зобовязати ПАТ «Дельта Банк» здійснити перерахунок розміру заборгованості за Кредитним договором № 581-013/ФКВІП-08 від 15.08.2008 року.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що 15.08.2008 року між ним та ТОВ «УкрПромБанк» було укладено Кредитний договір № 581-013/ФКВІП-08, відповідно до умов якого він отримав 100 000 дол. США для споживчих потреб.

Позивач стверджує, що п.п. 1.7 та 1.9 вищевказаного кредитного договору є несправедливими, що є підставою для визнання вказаних положень недійсними, у звязку з чим звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_6 позовну заяву підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Дельта Банк» - ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Надала суду письмові заперечення.

Представник відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України, зобовязаннями щодо кредитного договору.

У судовому засіданні було встановлено, що 15 серпня 2008 року між TOB «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 581-013/ФКВІП-08, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у сумі 100 000,00 дол. США на придбання нерухомості з терміном повернення - до 09.08.2033 р.

Пунктом 1.7 вказаного кредитного договору встановлена комісія за управління Кредитом - 0,10 % від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1 цього Договору, щомісячно протягом 300 місяців користування.

А в пункті 1.9 Договору передбачена комісія за дострокове повернення розрахунків по Кредиту: 1 % від суми дострокового повного/часткового повернення Кредиту в перший рік користування кредитом, але не менше 10,00 грн.; 0,5% від суми дострокового повного/часткового повернення Кредиту в другий рік користування кредитом,але не менше 10,00 гривень; 0 % від суми дострокового повного/часткового повернення Кредиту після двох років користування кредиту.

30 червня 2010 року між TOB «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним ОСОБА_8 України укладено договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ОСОБА_8, відповідно до якого TOB «Укрпромбанк» відступив, а AT «Дельта Банк» набув право вимоги боржників по кредитних договорах, зокрема й за Кредитним договором № 581-013/ФКВІП-08, що підтверджується копією Витягу з Договору про передачу активів від 30.06.2010 р. та Додатком до нього.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що п.п. 1.7 та 1.9 Кредитного договору про встановлення комісійних витрат є недійсними, оскільки вони є несправедливими, містять зміни у витратах. Крім того, Позивач вважає, що управління кредитом - це дія банку, яку він здійснює на власну користь, що суперечить вимогам п. 3.6 Постанови Правління НБУ № 16 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умов: кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 р.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За вимогами ч.1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048 - 105 1054), так і Законом від 12 липня 2001 р. № 2499-VI «Про фінансові послуги та держав регулювання ринків фінансових послуг»

Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини: досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, мета, сума і строк кредит умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язані позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення і договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержані письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чино згідно умов договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язані не допускається.

Ст.ст. 6, 627 Цивільного Кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, і умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України

Отже, чинним законодавством передбачено презумпцію правомірності правочину, якщо сторони досягли згоди щодо усіх його умов та якщо умови договору не суперечать вимога чинного законодавства.

Сторони спірного правочину домовилися щодо усіх його умов, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та не було допущено порушень вимог ст. 203 ЦК України, тому немає підстав вважати умови кредитного договору недійсними. Крім того під час укладення кредитного договору ОСОБА_2 був ознайомлений з умовами кредитування та не заперечував проти них.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

На думку суду першої інстанції, позивачем не було доведено наявності істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін за Кредитним договором у зв'язку з його укладенням, як не доведено й шкоду, завдану споживачеві спірними умовами договору.

Окрім того суд першої інстанції вірно звернув увагу, що згідно п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року № 255, визначає комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою.

Тобто, комісія за надання та обслуговування кредиту - це плата за послуги банку, що безпосередньо передбачена законодавством.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-ІН «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо.

З урахуванням викладених норм закону розрахункове обслуговування чи обслуговування кредитної заборгованості є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії.

Разом з тим, відповідно до частинию другою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до пунктів Кредитного договору, що оскаржуються Позивачем, комісійна винагорода визначена у договорі незмінною величиною - у процентному відношенні від суми кредиту (за управління кредитом - 0,10 % від суми кредиту, за дострокове проведення розрахунків по кредиту: 1 % від суми дострокового повного/часткового повернення Кредиту в перший рік користування кредитом, але не менше 10,00 грн.; 0,5 % від суми дострокового повного/часткового повернення Кредиту в другий рік користування кредитом, але не менше 10,00 грн.; 0 % від суми дострокового повного/часткового повернення Кредиту після двох років користування кредитом).

При цьому суд першої інстанції брав до уваги Додаток №1 до Кредитного договору, який містить вказівку на суму комісії у незмінному розмірі 484 грн 40 коп. і, укладаючи вказаний договір сторони не могли передбачити зміни курсу долара США.

Також суд першої інстанції правильно врахував, що позивач належним чином виконував умови договору кредиту та здійснював усі необхідні платежі протягом більш ніж 6 років, до 2014 року.

За таких обставин, умова про сплату комісії у чітко встановленому розмірі не суперечить як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і умовам Кредитного договору, встановлених сторонами.

Зазначена правова позиція викладена ВССУ у справі № 6-34589ск15, ухвала від 03.02.2016 року, у справі № 6-34008св12 в ухвалі від 07.11.2012 року, в ухвалі ВССУ від 20.04.2016 року, реєстр. № 64371571.

Згідно ч. 3 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на момент укладення спірного правочину, встановлено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Будь-яких заборон щодо встановлення кредитним договором комісійних витрат позичальником Закон України «Про захист прав споживачів» на момент укладення спірного правочину не містив.

Абзацом 3 ч. 4 ст. 11 вказаного Закону, яким він був доповнений 22.09.2011 року, встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Як вже зазначалось, спірний правочин був укладений 15 серпня 2008 року.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Більше того, зміни, що були внесені до Закону 22.09.2011 року, у перехідних та прикінцевих положеннях містять чітке застереження про те, що ці зміни не застосовуються до договорів, укладених до набрання ними чинності.

Крім того, ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Тому, спірні положення Кредитного договору повністю відповідають вимогам чинного законодавства, про що також зазначає й ВССУ у справі № 6-34008св12.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, оцінюючи докази у їх сукупності, суд першої інстанції правильно вважав, що посилання позивача на недійсність пунктів 1.7 та 1.9 Кредитного договору, ним не доведені та не підтверджені, крім наведення загальних фраз, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вимога позивача про зобовязання ПАТ «Дельта Банк» здійснити перерахунок розміру заборгованості за Кредитним договором № 581-013/ФКВІП-08 від 15.08.2008 року, є похідною від вимог про визнання недійсними пунктів договорів, у звязку з чим також задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, через їх безпідставність.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

ОСОБА_9