АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

за участю: ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 15 червня 2017 року,

встановила:

В лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 53 825 гривень, які він сплатив відповідачці в якості гарантій повернення земельної ділянки.

Посилався на те, що 22 листопада 2001 року відповідачка передала позивачу в постійне користування належну їй земельну ділянку площею 2,0543 га з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва та отримала від нього 2000 доларів США в якості гарантій повернення землі на її вимогу, про що написала розписку.

У 2016 році відповідачка виготовила дублікат державного акта на право власності на належну їй земельну ділянку та передала її в користування іншим особам, що свідчить про її вимогу повернення землі з користування позивача та виникнення у неї обов'язку щодо повернення коштів в сумі 2000 доларів США.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 15 червня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 53 825 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 через свого зятя ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_5, у користування якого перебуває земельна ділянка, про повернення землі, а тому умова, яка передбачена розпискою від 22 жовтня 2001 року настала.

З висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Так, згідно частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину.

Згідно статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно частини 1 статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи земельна ділянки площею 2,0543 га з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області належить на праві власності ОСОБА_2, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (а.с.7).

Відповідачка передала позивачу в 2001 році в користування належну їй земельну ділянку площею 2,0543 га та отримала від нього 2000 доларів США в якості забезпечення повернення землі на її вимогу, про що написала розписку 22 жовтня 2001 року (а.с.6).

Колегія вважає правильним висновок суду про те, що ОСОБА_2 зобов'язана повернути ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2000 доларів США.

Однак суд першої інстанції ухвалюючи рішення у справі неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до частини другої ст. 4 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 42 ЦК УРСР 1963 року угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З матеріалів справи, а саме з розписки від 22 жовтня 2001 року ( а.с. 6) та пояснень сторін вбачається, що сторони укласти договір про забезпечення основного зобов'язання щодо користування ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, яка була йому передана ОСОБА_2

В 2016 році ОСОБА_3 на вимогу ОСОБА_2 повернув останній земельну ділянку. ОСОБА_2 не виконала свій обов'язок щодо повернення позивачу грошових коштів в сумі двох тисяч доларів США.

Отже, суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин статті 4, 41, 42 ЦК УРСР 1963 року, які підлягали застосуванню.

Разом з тим суд правильно вирішив справу, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи скарги про те, що позов є безпідставним, оскільки ОСОБА_2 не зверталася з вимогою повернути їй державний акт про право власності на землю.

Судом правильно встановлено, що обов'язок ОСОБА_2 повернути позивачу грошові кошти в сумі 2000 доларів виник в зв'язку з поверненням їй ОСОБА_3 земельної ділянки .

Помилковими є також доводи ОСОБА_2 про те, що вона не отримувала грошові кошти в сумі 2000 доларів США від позивача.

Такі доводи ОСОБА_2 спростовуються наявною у справі розпискою від 22 жовтня 2001 року.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна