Провадження № 2/734/1092/17 Справа № 734/2195/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07 серпня 2017 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Іванюка Т.І.,

при секретарі Дідовець М.І.,

за участю: прокурора Гелета О.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Козелець Чернігівської області цивільну справу за позовом заступника військового прокурора Деснянського гарнізону в інтересах Остерської КЕЧ району до ОСОБА_2 про виселення із службового житла,-

в с т а н о в и в:

у суд із позовною заявою про виселення із службового житла звернувся заступник військового прокурора Деснянського гарнізону в інтересах Держави, в особі Остерської КЕЧ району до ОСОБА_2, у якій просить виселити останню без надання житлового приміщення із квартири АДРЕСА_1. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.11.2009 року ОСОБА_4, як діючий військовослужбовець, отримав згідно ордеру у користування службове житлове приміщення квартиру АДРЕСА_2. На момент отримання даної квартири ОСОБА_4 перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 (нині ОСОБА_2) ОСОБА_5. 06.01.2015 року шлюб між ними було розірвано. 21.06.2017 року ОСОБА_4 знявся з реєстрації та звільнив вищевказане службове житло. ОСОБА_2 не є військовослужбовцем і не являється працівником Міністерства оборони України, але вищевказане службове житло відмовляється звільнити.

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги повністю підтримав.

Представник позивача у судовому засіданні просила суд задовольнити позовні вимоги та виселити ОСОБА_2 із службової квартири, вважаючи, що остання незаконно користується вказаним житлом, оскільки жодного відношення до МО України не має.

Відповідач позовні вимоги не визнала та пояснила, що право на проживання в квартирі отримала у законний спосіб, іншого житла не має, комунальні платежі сплачує вчасно. Тому просила відмовити у їх задоволені з мотивів безпідставності.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, вважаючи, що їх задоволення призведе до порушення законодавства України та міжнародного права. ОСОБА_2 на законних підставах вселилася в спірну квартиру, проживає та сплачує комунальні послуги на підставі договору найму житлового приміщення, тому вважати її такою, що на даний час незаконно користується житлом немає правових підстав.

У судовому засіданні встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини:

рішенням Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області № 03 від 16.01.2007 року вільній упорядкованій квартирі № 32 у будинку № 37 площею 18 кв.м. в смт. Десна вул. Довженка було надано статус службової;

згідно ордеру № 003517 від 17 листопада 2009 року ОСОБА_6 з сімєю, яка складається з дружини ОСОБА_7, було надано право на заняття в АДРЕСА_3 житлової площі, яка складається з 1 кімнати 18 кв.м.;

відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серія І-ЕЛ №053714 від 06 січня 2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано 06 січня 2015 року. Після розірвання шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_2;

08.02.2016 року між ОСОБА_4 та Остерської квартирно-експлуатаційною частиною району було укладено договір найму житлового приміщення № 1055, а саме квартири АДРЕСА_2;

03.03.2017 року та 03.04.2017 року начальником Остерської КЕЧ району було направлено вимогу на імя ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання та звільнення службової квартири за адресою віл Довженка, 37 кв. 32 смт. Десна, Козелецький район, Чернігівська область;

згідно довідки Остерської КЕЧ району від 23.06.2017 року ОСОБА_8 21.06.2017 року здав повністю утримувану житлову площу квартиру АДРЕСА_2.

Заслухавши прокурора, представника позивача, відповідача, представника відповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов заступника військового прокурора Деснянського гарнізону в інтересах Остерської КЕЧ району до ОСОБА_2 про виселення із службового житла задоволенню не підлягає із наступних підстав:

відповідно до п. 9 ч. 1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства, якщо вони не займали жилих приміщень за місцем проходження служби.

Згідно до ст. 118, 121 ЖК УССР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким законом є Житловий Кодекс України, та Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Єдиною підставою для виселення із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення в контексті заявлених позовних вимог, є підстава, передбачена ст. 124 ЖК України: «Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення».

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Перелік підстав для виселення особи з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення є вичерпним. Така підстава як виселення із службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення - розірвання шлюбу, не передбачена законом. Позивач не обґрунтовує необхідність виселення відповідачів наявністю обставин, перелічених нормами Закону.

За змісту ч.3 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Тому, право користування ОСОБА_2 після розірвання шлюбу зазначеним житловим приміщенням не втрачено, оскільки воно є похідним від права наймача на це житлове приміщення.

Таким чином, підстави для виселення відповідача, передбачені законом, а Наказ Міністра оборони України № 737 від 30.11.2011 р. «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» суперечить ст. ст. 9, 64, 109, 116, 124 Житлового Кодексу України, який, як закон, має вищу юридичну силу порівняно з Наказом Міністра Оборони.

Крім цього норми вищевказаного Наказу Міністра оборони України № 737 від 30.11. 2011 року на відповідача ОСОБА_2 не поширюються, оскільки вона не є військовослужбовцем.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

Оскільки правовідносини між сторонами врегульовані законом (Житловим Кодексом України), а нормативний акт, яким відповідач обґрунтовує виселення відповідача - Інструкція, яка в частині встановлення додаткових, порівняно з законом, підстав для виселення, прийнята за межами повноважень, встановлених законом, то у суду відсутні підстави для застосування п. 3.17 Наказу Міністра оборони України № 737 від 30.11.2011 р. «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року (справа № 509/652/16-ц).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-115цс13, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Судом має надаватися адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселенню в контексті пропорційності застосування такого закону.

За наведеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 109, 116, 124 Житлового Кодексу України, ст.ст. 60, 88, 209, 212, 215, 218, 223, 294, 295 і 296 ЦПК України,

в и р і ш и в:

у позові заступника військового прокурора Деснянського гарнізону в інтересах Остерської КЕЧ району до ОСОБА_2 про виселення із службового житла відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Чернігівського апеляційного суду через Козелецький районний суд.

Суддя: