Провадження № 2/127/5461/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 листопада 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Олійник І.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до кредитної спілки «Мрія», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зняття арешту з квартири,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до кредитної спілки «Мрія», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зняття арешту з квартири.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 30 липня 2008 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлової квартири АДРЕСА_1, який посвідчений нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 Позивач повністю, до підписання даного договору, розрахувалась із продавцем за дану квартиру. За браком часу, ОСОБА_2 не здійснила державну реєстрацію права власності на придбане житло. Однак, під час звернення в центр адміністративних послуг «Прозорий офіс» до реєстраційної служби, з метою реєстрації договору, ОСОБА_2 стало відомо, що на спірну квартиру було накладено арешт, ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.08.2008р. по справі № 2-3475/08.

На даний час відсутні підстави щодо забезпечення позову на вищезазначену квартиру, оскільки ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 21.05.2009р. позов КС «Мрія» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про дострокове розірвання договору та стягнення заборгованості залишено без розгляду. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом та просить скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_2, який накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.10.2008р. по справі № 2-3475/08 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити, а також залишити за позивачем судові витрати.

Представник кредитної спілки «Мрія» в судове засідення не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з'явилася з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином через оголошення в пресі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву з проханням розглядати справу №127/19531/17 у його відсутність. Щодо заявлених позовних вимог не заперечує.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 30 липня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 2210 (а.с. 7). Зі змісту даного договору вбачається, що ОСОБА_4 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність (купила) квартиру під номером 3, яка розташована в житловому будинку під номером 10 на вул. Грушевського в місті Вінниці і зобовязується сплатити грошову суму у вказану у пункті 2.1. даного договору.

Згідно п. 2.1. вищевказаного договору, за домовленістю сторін продаж вчинено за 286 150,00 грн., які гроші, ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 повністю до підписання цього договору.

Пунктом 1 частини 1 ст. 346 ЦК України передбачено припинення права власності у разі відчуження власником свого майна.

Ознайомившись з договір купівлі-продажу квартири, суд приходить до висновку, що з моменту реалізації спірної квартири , право власності ОСОБА_4 на дане майно припинене.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, позивачОСОБА_2 є власником спірної квартири, хо і не здійснила державну реєстрації прав власності на придбане житло.

Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.10.2008 року по справі № 2-3475/08 заяву КС «Мрія» про забезпечення позову по цивільній справі за позовом КС «Мрія» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про дострокове розірвання договору кредиту та стягнення заборгованості було задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3, що в м. Вінниці, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4. Накладено арешт на 1/3 частку квартири АДРЕСА_4, що в м. Вінниці, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 (а.с. 5).

Факт наявності даного арешту на сьогоднішній день відносно спірної квартири підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 06.009.2017 року (а.с. 28). Зі змісту даної довідки вбачається, що 4 листопада 2008 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна кватири №3 по вул.. Грушевського, 10 в м. Вінниці, на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.10.2008 року, б/н.

Разом з тим, ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 21 травня 2009 року по справі № 2-2234/09 цивільну справу за позовом кредитної спілки «Мрія» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про дострокове розірвання договору та стягнення заборгованості залишено без розгляду (а.с. 6). Дана ухвала набрала законної сили 27.05.2009 року.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року здійснено тлумачення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, де сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" АБО "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Також, аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі № 44277/98 "Стреч проти Сполученого Королівства" від 24.04.2003 року.

Таким чином, накладення арешту порушує права позивача, як власника квартири.

Частиною першою статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбаченого, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 26.12.2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Частиною 6 ст. 154 ЦПК України визначено, що якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 до кредитної спілки «Мрія», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зняття арешту з квартири знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню.

Судові витрати суд залишає за позивачем на прохання його представника.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 346, ЦК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 26.12.2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 10, 11, 57-60, 154, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до кредитної спілки «Мрія», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зняття арешту з квартири - задовольнити.

Скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_5, який накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.10.2008 року по справі № 2-3475/08.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, у відсутність яких воно ухвалене, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: