Справа № 465/1551/17 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/5257/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Г.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и л а:

В березні 2017р. ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом про виплату страхового відшкодування, посилаючись на те, що 22.06.2015р. близько 19 год.10 хв. на перехресті вул.Кульпарківська - Копистинського у м.Львові сталась ДТП за участю автомобіля «Фіат Фіоріно» р.н. ВС 7422ЕН під керуванням ОСОБА_4 та велосипедистом ОСОБА_5, внаслідок якої ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження від яких 01.07.15р. помер в реанімаційному відділенні лікарні. В результаті вказаного зіткнення, їй, як сестрі покійного, заподіяно матеріальну та моральну шкоду. Оскільки, автомобіль ОСОБА_4 був застрахований в ПрАТ СК «Провідна», вона 29.08.2016р. повідомила відповідача про страховий випадок. Згідно листа від 09.09.15р.відповідач повідомив про відмову у виплаті, посилаючись на те, що в діях водія ОСОБА_4В не має порушень вимог ПДР, які б перебували у прямому причинно-наслідковому звязку із настанням ДТП, кримінальне провадження закрито, у звязку з відсутністю в діях водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, тому цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 не настала. Однак, смерть потерпілого настала внаслідок травматизму при зіткненні з легковим автомобілем. Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, незалежно від її вини, якщо не доведе, що шкоди завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Нею на лікування брата витрачено 6217,47 грн. та на поховання і спорудження памятника - 28614,80 грн.. Просила стягнути із страхової компанії:

-6217,47 грн. витрат, повязаних з лікуванням;

-14616 грн. витрат, повязаних з похованням та спорудженням надгробного памятника, відповідно до положень ст.27.4 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»;

-3030,84 грн. пені;

-318 грн. - 3% річних;

-2033,78 грн. - інфляційних втрат за період з 10.09.2016р. по 28.02.2017р.;

-4000 грн. витрат сплачених за отримання правової допомоги, а всього 30216,09грн..

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ Страхова компанія «Провідна» в користь ОСОБА_2 6 217,47 грн. страхового відшкодування витрат, повязаних з лікуванням, 14 616 грн. страхового відшкодування, витрат, повязаних з похованням та спорудженням надгробного памятника, 4 000 грн. сплачених за отримання правової допомоги, а всього - 24 833 (двадцять чотири тисяч вісімсот тридцять три) грн.47 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2017 року виправлено допущену арифметичну помилку та описку в заочному рішенні Франківського районного суду м.Львова від 25.04.2017 р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ СК «Провідна» про відшкодування шкоди, а саме: на 2 сторінці рішення в абз.7 мотивувальної частини правильно вказати - "Оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення в сумі 27 864,31грн."

В абз.2 резолютивної частини рішення Франківського районного суду м.Львова від 25.04.2017 р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ СК «Провідна» про відшкодування шкоди правильно вказати "Стягнути з ПрАТ Страхова компанія «Провідна» в користь ОСОБА_2 62 17,47 грн. страхового відшкодування, витрат, повязаних з лікуванням, 14 616 грн. страхового відшкодування, витрат, повязаних з похованням та спорудженням надгробного памятника, 3 030,84 грн. пені, 4000 грн. сплачених за отримання правової допомоги, а всього 27 864 (двадцять сім тисяч вісімсот шістдесят чотири) грн. 31коп.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення/неправильного застосування норм матеріального права. Вказує, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Вважає, що позовна вимога щодо стягнення із страховика на користь ОСОБА_2 розміру інфляційних втрат та трьох відсотків річних є цілком підставною та такою, що підлягає задоволенню.

Просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити та стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на користь ОСОБА_2 318,00 грн. - три відсотки річних за період з 10.09.2016р.- до 15.03.2017р., та 2033,78 грн. інфляційних втрат за період з 10.09.2016р.- до 28.02.2017р.

Також, заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року оскаржив представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» - ОСОБА_6

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення винесеним внаслідок порушення і неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а також неповного зясування фактичних обставин справи, що мають важливе значення для правильного вирішення даного спору. Вказує, що відповідач не є учасником дорожньо-транспортної пригоди, а відповідальність відповідача настає на підставі умов укладеного договору страхування, однак, позов предявлено не до учасника дорожньо-транспортної пригоди, а до страховика з яким укладено договір страхування. Звертає увагу, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення велосипедистом ОСОБА_5 Правил дорожнього руху України - що не може вважатись виною ОСОБА_4 у заподіянні збитків, а тому подія яка сталася 22.06.2015 р. на перехресті вул. Кульпарківська - Копистинського у м. Львів не є страховою подієювідповідно і у Страховика не виникає обовязку по відшкодуванні шкоди.

Також зазначає, що рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування було прийнято в строк та на умовах, визначених цим Законом, а тому нарахування Позивачем пені є незаконним, необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню.

Окрім того не погоджується із сумою стягнутою за надання правової допомоги, оскільки наданий адвокатом договір та квитанція до прибуткового касового ордера про прийняття коштів за договором про надання правової допомоги у загальному розмірі 4 000,00 грн. не може бути підставою для відшкодування у повному обсязі здійснених позивачем витрат, оскільки на обгрунтування факту надання допомоги адвокатом поза судовим засіданням, не надано протоколів, що підтверджують вчинення ним окремих процесуальних дій поза судовим засіданням.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПрАТ «СК «Провідна» відмовити. Судові витрати за подачу апеляційної скарги покласти на позивача.

В судове засідання представник відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна», будучи повідомленим належним чином про день та час розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому поштового відправлення, не прибув, не повідомив суд про причину неявки. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не зявилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги та на заперечення доводів апеляційної скарги відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають із наступних підстав.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що цивільно правова відповідальність водія ОСОБА_4, який на законних підставах здійснював експлуатацію транспортного засобу «Фіат Фіоріно» р.н. НОМЕР_1 була застрахована у відповідача, відповідно до договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а відтак останній зобов'язаний був здійснити виплату страхового відшкодування, відповідно до лімітів відповідальності страховика, однак такої виплати не здійснив.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду із наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування шкоди заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку визначеному Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_2, є сестрою покійного ОСОБА_5, що вбачається із свідоцтв про народження та укладення шлюбу (а.с.10-12).

Судом встановлено, що 22.06.2015р. близько 19год. 10хв. на перехресті вул.Кульпарківська - Копистинського у м.Львові сталась ДТП за участю автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 та велосипедистом ОСОБА_5, в результаті якої велосипедист отримав тілесні ушкодження.

З виписки стаціонарного хворого 8 МКЛ м.Львова вбачається, що ОСОБА_5 поступив у лікарню 22.06.2015р. з діагнозом ВЧМТ. Забій головного мозку важкого ступеню, двобічні субдуральгі гематоми САК, перелом склепіння черепа з переходом на основу, двобічний пневмоторакс, двобічна пневмонія, бронхіальна астма, важка персистуюча форма, де перебував до дня смерті - 01.07.2015р..

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_5 помер 01.07.2015р. (а.с.13)

З лікарського свідоцтва про смерть №40/15 від 2.07.15р. вбачається, що причиною смерті ОСОБА_5 є травмування при зіткненні з легковим автомобілем. (а.с.14)

03 листопада 2015р. слідчим СВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області Фальшовником М.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження у звязку з відсутністю в діях водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, оскільки, згідно висновку судової автотехнічної експертизи причиною ДТП з технічної точки зору є факт виїзду велосипедиста ОСОБА_5 із зустрічної смуги руху, із-за задньої частини зустрічного автомобіля на смугу руху «Фіат Фіоріно» р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 на такій віддалі, яка була недостатньою для уникнення наїзду. Дії водія ОСОБА_4 повністю відповідали вимогам ПДР, тому причинного звязку з фактом ДТП не мають. (а.с.15)

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_4 на момент ДТП була застрахована за Договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/2341330 від 20.10.2014р. в ПрАТ СК «Провідна».

У звязку із вказаною ДТП, 29.08.2016р. ОСОБА_2 звернулась до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування.(а.с.27)

Із відповіді ПрАТ СК «Провідна» від 09.09.2016р., вбачається, що страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування, так як відповідно до ст.32.1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, за спричинення якої не виникає цивільно-правова відповідальність.

Вказані обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними в справі письмовими доказами.

Разом з тим, стаття 1187 Цивільного кодексу України відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов'язану з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положення ст. 1187 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.ст. 1166, 1167 вказаного Кодексу, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальній нормі.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 6 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Стаття 1187 ЦК України встановлює правило спеціального делікту, який передбачає особливості суб'єктного складу відповідальної особи (обов'язок відшкодування шкоди покладається на вказану у законі особу - власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) та встановлює покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

У відповідності до роз'яснень п. 2 Пленуму Верховного Суду України, від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки також роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Таким чином вищевказані норми цивільного законодавства в сукупності з роз'ясненнями Пленумів Пленуму Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ встановлюють особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, який може бути звільнений від цієї відповідальності виключно лише у випадку, коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У всіх інших випадках цивільна правова-відповідальність покладається на власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) навіть при відсутності його вини у завданні шкоди.

Відповідачем по справі не було доведено, що шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З врахуванням викладеного слід прийти до висновку, що закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення не звільняє останнього як власника і володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану смертю ОСОБА_5, внаслідок дії цього джерела підвищеної небезпеки та він повинен нести цю цивільно-правову відповідальність.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована в ПрАТ СК «Провідна», з якою відповідно до Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" останнім було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно ст.ст. 3, 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Статтею 6 вказаного Закону визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Згідно п. 32.1 ст. 32 цього ж Закону страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Оскільки ОСОБА_4, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ПрАТ СК «Провідна», повинен нести цивільно-правову відповідальність як власник і володілець джерела підвищеної небезпеки за шкоду, завдану смертю ОСОБА_5 внаслідок дії цього джерела підвищеної небезпеки, то норми п. 32.1 ст. 32 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в даному випадку застосуванню не підлягають і в силу вимог чинного законодавства саме на відповідачеві як страховику лежить обов'язок сплатити страхове відшкодування шкоди, завданої внаслідок смерті ОСОБА_5 в межах лімітів відповідальності страховика.

Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Частиною 1 ст. 979 ЦК України встановлено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

З положень п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна), пов'язана із смертю потерпілого ст. 23 вказаного Закону.

Положення ст. 24 вказаного Закону передбачено, що у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я.

У відповідності до п.п. 27.1, 27.5 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право на отримання відшкодування за шкоду, пов'язану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання.

Витрати на поховання мають бути обґрунтовані та відшкодовуються при наданні страховику оригіналу свідоцтва про смерть та документів, які підтверджують такі витрати.

Із врахуванням наведеного, безпідставними є доводи апеляційної скарги поданої ПрАТ СК «Провідна» щодо відсутності підстав для відшкодування завданої шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 понесла витрати на лікування, поховання та спорудження надгробного пам'ятника ОСОБА_5 в сумі 27864,31 грн.. Ці витрати підтверджені належними доказами та не перевищують ліміт відповідальності страховика.

Доводи ПрАТ СК «Провідна» щодо відсутності документального підтвердження судових витрат не заслуговують на увагу, оскільки суд, застосувавши положення Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" й вимоги ст. 88 ЦПК України, дійшов правильного висновку про те, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження понесення таких витрат, які знаходяться у матеріалах справи (а.с.30-33), їх розмір не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, а відтак, ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Інші доводи апеляційної скарги ПрАТ СК «Провідна» висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 щодо наявності підстав для задоволення позову в повному обсязі та стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, то колегія суддів вважає такі безпідставними із врахуванням наступного.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу страхувальника зобов'язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, згідно зі ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України міститься в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Із врахуванням наведеного та те, що цивільні права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах виникли з позадоговірних відносин, які регулюються положеннями глави 82 ЦК України та Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а положення ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовуються до правовідносин лише добровільного страхування, а не обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування вимог ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційних скарг жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні останніх слід відмовити, а рішення Франківського районного суду м.Львова від 25 квітня 2017 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 та апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» - відхилити.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_7