АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/1456/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3078/17Головуючий у 1-й інстанції Середа А.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

За участю секретаря: Зеленської О.І.,

сторін: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представників сторін: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, представника ОСОБА_3

на рішення Автозаводського районного м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладеного між нею та ОСОБА_2, вони домовились придбати у с. Кривуші Кременчуцького району Полтавської області нерухомість для подальшого зайняття готельним бізнесом. З метою виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним договором простого товариства ОСОБА_6 передала ОСОБА_2 для придбання нерухомості та її реконструкції грошову суму, що еквівалентна 220 000 доларів США. 29 грудня 2011 року ОСОБА_2 придбав за договором купівлі-продажу будинок № 3В по вул. Тупіковій у с. Кривуші Кременчуцького району Полтавської області та дві земельні ділянки, площею 0,21 та 0,24 га за вказаною адресою.

Вказувала, що на момент укладення зазначених договорів ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, та останньою надано згоду на укладення договору купівлі-продажу вказаного вище будинку.

ОСОБА_2 свої зобов'язання за договором не виконав до 15 жовтня 2013 року, як це передбачено у п. 3.3.4 договору, роботи з реконструкції будинку та прийняття його до експлуатації в повному обсязі не провів та не закінчив.

У подальшому шлюб між відповідачами розірвано та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року зазначене майно (будинок і дві земельні ділянки) визнано спільним сумісним майном і розділено між ними.

Ураховуючи наведене, просила стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у сумі 2 815 103,40 грн.

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що за час шлюбу жодного договору між її колишнім чоловіком та його сестрою не існувало і гроші позивачем її чоловікові не передавалися. Зазначала, що вказаний договір був створений тільки після того, як вона подала позови про розлучення та поділ майна подружжя з метою вилучення цього майна із спільної власності подружжя.

Ураховуючи наведене, просила визнати недійсним договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_2, та застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суму заборгованості, збитки від інфляції та 12 % річних, а всього 1 407 551,70 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 суму заборгованості, збитки від інфляції та 12 % річних, а всього 1 407 551,70 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_5, представник ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у первісному позові, зустрічний позов просить задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що висновки суду про доведеність факту невиконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором, укладеним з його сестрою не ґрунтуються на будь-яких доказах. Окрім того, висновок суду про те, що вказаний договір частково виконаний в інтересах подружжя ОСОБА_2 суперечить змісту укладеного договору і нормі закону, який регулює правовідносини щодо укладення і виконання договору простого товариства. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд не навів жодних обґрунтувань такого рішення. Стягнувши суму заборгованості з відповідачів у рівних частках, суд вийшов за межі заявлених вимог.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобов'язання сторін договору простого товариства від 15 жовтня 2011 року повернути один одному у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 6 червня 2016 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року , залишено без змін.

Далі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, з тих підстав, що апеляційним судом не виконані вказівки касаційної інстанції і не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Зауважено, що спірний договір виходить за межі дрібного побутового, а тому з урахуванням норм ст. 65 СК України потребує згоди другого з подружжя.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за наступних підстав.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п 1, 3, 4 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи встановлено, що 15 жовтня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір простого товариства, відповідно до якого сторони домовились придбати в с. Кривуші Кременчуцького району нерухомість для подальшого зайняття готельним бізнесом. Згідно з договором ОСОБА_6 мала інвестувати в зазначений проект грошову суму, еквівалентну 250 000 доларів США, а ОСОБА_2 зобов'язаний був керувати процесом будівництва (реконструкції) на земельній ділянці та у разі необхідності додати кошти, яких не буде вистачати для проведення будівництва (реконструкції) готельного комплексу, в сумі, необхідній для завершення будівництва (реконструкції).

З метою виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним договором простого товариства ОСОБА_6 передала ОСОБА_2 для придбання нерухомості та її реконструкції грошову суму, що еквівалентна 220 000 доларів США за курсом Національного банку України, що підтверджується актами про внесення коштів від 29 грудня 2011 року на 798 970 грн, 2 квітня 2012 року на 239 637 грн, 20 червня 2012 року на 239 775 грн, 31 вересня 2012 року на 239 790 грн, 15 грудня 2012 року на 239 790 грн, 22 березня 2013 року на 239 790 грн.

На виконання умов зазначеного договору, ОСОБА_2, за взаємним погодженням з ОСОБА_6, підібрав об'єкт для подальшої його реконструкції: домоволодіння № 3В по вул. Тупіковій у с. Кривуші Кременчуцького району Полтавської області та дві земельні ділянки, площею 0,24 га та 0,21 га.

На день укладення договору простого товариства, ОСОБА_2 перебував у шлюбі із ОСОБА_3

Під час придбання домоволодіння № 3В по вул. Тупіковій у с. Кривуші Кременчуцького району Полтавської області та двох земельних ділянок, а саме 29.11.2011 року, нотаріус відповідно до вимог ч. 3 ст. 65 СК України посвідчував від ОСОБА_3 згоду на укладання цих договорів купівлі-продажу, оскільки вся нерухомість оформлювалася на ОСОБА_2

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 3 лютого 2014 року, зміненим рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Подружжя здійснило поділ спільного сумісного майна, до складу якого за вимогою ОСОБА_3 було включено і спірне домоволодіння.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року вказане майно було визнано судом спільним сумісним і поділено між сторонами.

Мотивуючи зустрічний позов, ОСОБА_3 зазначала, що договір простого товариства був укладений без її згоди та лише з метою вилучення майна із спільної власності подружжя ОСОБА_3.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, суд першої інстанції виходив з того, що кошти отримані внаслідок укладення між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 договору простого товариства використані останнім для придбання і ремонту спільного сумісного майна подружжя (будинку та двох земельних ділянок), дії ОСОБА_2, схвалені ОСОБА_3, а відтак у відповідачів, згідно із ч. 4 ст. 65 СК України, виник спільний обов'язок перед ОСОБА_6 про повернення всіх переданих для здійснення спільної діяльності грошових коштів.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 р. у справі № 6-163цс12 встановлено, що відповідно до ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Оспорюваний договір простого товариства укладений стосовно цінного майна та виходить за межі дрібного побутового, тому потребує письмової згоди іншого з подружжя.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 ст. 1131 ЦК України передбачено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Це правило поширюється і на договір простого товариства. Крім того, висновок про письмову форму цього договору підтверджується положеннями ч. 1 ст. 206 ЦК України, яка передбачає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Таким чином, при укладенні оспорюваного правочину згода ОСОБА_3 мала бути безумовною та поданою письмово.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_3, як колишня дружина згоди на укладення спірного договору простого товариства від 15 жовтня 2011 року, не надавала, то такий договір в силу наведених вище норм матеріального права є недійсним, а відтак позовні вимоги ОСОБА_6 є безпідставними.

В свою чергу, з урахуванням наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що зустрічна позовна вимога про визнання договору простого товариства від 15.10.2011 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, недійсним підлягає задоволенню.

При цьому, вимога ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності правочину не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як роз'яснено у п. п. 5, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особа, яка не є стороною договору, може вимагати визнання його недійсним у тому разі, якщо вона не домагається повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а її порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін цього договору до первісного стану. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Оскільки ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного правочину, то вона може лише вимагати визнання його недійсним та не може вимагати застосування загальних наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України, а отже, підстави для задоволення вимоги про застосування наслідків недійсності договору відсутні.

За вказаного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 1,3,4, ст. ст. 381,384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В позові ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину задовольнити частково.

Визнати недійсним договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобовязання сторін договору простого товариства від 15жовтня 2011 року повернути один одному у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис ОСОБА_9 /підпис/ ОСОБА_10

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _____________ ОСОБА_1

Повний текст судового рішення складено 27 грудня 2017 року.