АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/5690/16-ц Головуючий 1 інстанції Сілантьєва Е.Є.
Провадження № 22ц/790/3749/17 Доповідач: Коваленко І.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 24 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання права для виїзду дитини за кордон,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання права для виїзду дитини за кордон.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 08 вересня 2012 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 12 листопада 2014 року. Від шлюбу вони мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 життям дитини практично не цікавиться, матеріально не допомагає.

Зазначала, що після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з нею, знаходиться на повному її утриманні. Наразі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином Туреччини - ОСОБА_6, який піклується про дитину, вважає її своєю донькою. Чоловік постійно проживає у Туреччині, має там усі умови для утримання родини, вважає за доцільне її проживання разом із донькою у Туреччині.

У зв'язку з цим, просила суд визнати за нею право вивозу малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Республіки Туреччини на постійне місце проживання без згоди батька ОСОБА_3 з правом оформлення всіх проїзних/візових документів на дитину без згоди батька, визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею на території Республіки Туреччини, дозволити їй одноосібно приймати рішення на території Республіки Туреччини щодо здоров'я дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (лікування, операційного втручання), віросповідання, навчання, освіти, визначення місця її проживання, організації вільного часу та відпочинку, а також здійснювати законне представництво дитини усіх правових діях повсякденного життя, відповідати за дитину, захищати її права та інтереси.

Відповідач до судового засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Заперечень не надав.

Представник третьої особи - Управління служби у справах дітей департаменту правці та соціальної політики Харківської міської ради до судового засідання не з'явився, надав висновок 04.01.2017 року № 26 згідно якого Управління служби у справах дітей департаменту правці та соціальної політики Харківської міської ради, діючи в інтересах дитини, вважали за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю, ОСОБА_1, з правом виїзду малолітньої на постійне проживання до Турецької Республіки.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 24 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким визнати за нею право вивозу малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Республіки Туреччини на постійне місце проживання без згоди батька ОСОБА_3 з право оформлення всіх проїзних/візових документів на дитину без згоди батька, визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю території Республіки Туреччини, дозволити позивачці одноосібно приймати рішення на території Республіки Туреччини щодо здоров'я дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (лікування, операційного втручання), віросповідання, навчання, освіти, визначення місця її проживання, організації вільного часу та відпочинку, а також здійснювати законне представництво дитини усіх правових діях повсякденного життя, відповідати за дитину, захищати її права та інтереси.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з'явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи про, що свідчить підпис представника позивачки в явочному аркуші, а від представника 3-ї особи надійшла заяви про розгляд справи у їх відсутності. Крім того, представником позивачки через канцелярію суду надана нотаріально посвідчена заява відповідача про визнання позову.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що надання дозволу за рішенням суду на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька, суперечать вимогам як міжнародного, так і національного права, оскільки фактично це є позбавлення батька дитини.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 С К України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.2012 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2014 року шлюб було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народилась дитина - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 18 червня 2013 року, актовий запис № 600.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім*ї та прописку, дитина мешкає разом з матір'ю, позивачем по справі, у квартири АДРЕСА_1

Згідно матеріалів справи відповідач не приймає участі у вихованні дитини, що підтверджується довідкою комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 127 ХМР, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.05.2016 року про стягнення аліментів, довідкою державного виконавця Фрунзенського ВДВС ХМУЮ про наявність заборгованості по сплаті аліментів.

Відповідач до судового засідання суду першої інстанції не з'явився, заперечень та пояснень щодо позовних вимог не надав.

Згідно висновку Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 04.01.20917 року № 26 щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4, разом з матір'ю, ОСОБА_1, згідно якого Управління служби у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, керуючись ст.. ст. 19,161 Сімейного кодексу України, діючи в інтересах дитини, вважали за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, разом з матір'ю, ОСОБА_1, з правом виїзду малолітньої на постійне проживання до Турецької Республіки.

Однак, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не був взятий до уваги зазначений висновок, оскільки Департаментом не з'ясовані умови мешкання малолітньої в іноземній державі, не вислухана думка батька дитини, не досліджені умови проживання обох батьків.

Також, судом першої інстанції обґрунтовано було враховано положення ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» щодо можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. У судовому засіданні судом неодноразово з'ясовувалось питання щодо надання дозволу на разовий виїзд малолітньої, але представником позивача було вказано, що вони заперечують щодо надання разового права виїзду та наполягають про надання дозволу на постійне місце проживання дитини Турецької Республіки.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що задоволення позовних вимог та надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може бути фактично позбавленням батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

З огляду на вищезазначене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні даного позову правильно застосував загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права, та обґрунтовано звернув увагу на те, що матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від надання дозволу на виїзд неповнолітньої дочки за межі України до пред'явлення даного позову до суду, а також звернення позивача до відповідача з даного приводу. Не надано позивачем суду доказів і на підтвердження її посилань на те, що відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчене клопотання про оформлення проїзного документа дитини.

При цьому колегією суддів також приймається те, що до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_3, посвідчена приватним нотаріусом 01.03.2017 року про визнання ним позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального в процесуального права і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 24 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді