АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/95/17 Номер провадження 22-ц/786/1518/17Головуючий у 1-й інстанції Гальонкіна Ю.С. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Бутенко С.Б., Панченка О.О.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області та апеляційною скаргою Подільського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до держави України в особі Подільського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої рішенням, діями державного виконавця під час проведення виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до держави України в особі Подільського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої рішенням, діями державного виконавця під час проведення виконавчого провадження.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що 12 грудня 2014 року заступником начальника Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження № 45826338 з виконання виконавчого листа № 553/3235/14-ц, виданого 12 листопада 2014 року Ленінським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2343 грн. 60 коп. заборгованості.

05 січня 2015 року постановою державного виконавця в межах цього виконавчого провадження накладено арешт на отриману ОСОБА_2 від держави допомогу по безробіттю, яка містилась на його картковому рахунку. 15 червня 2015 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області дії державного виконавця щодо накладення арешту на ці грошові кошти визнано неправомірними та зобовязано зняти арешт з карткового рахунку позивача. Однак, отримавши копію цієї ухвали, державний виконавець всупереч судовому рішенню звернула стягнення на допомогу по безробіттю позивача у розмірі 2499 грн. 08 коп. (сума боргу з урахуванням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій) і тільки після цього арешт з карткового рахунку було знято. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 17 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11 січня 2016 року, скаргу ОСОБА_2 задоволено та визнано дії державного виконавця щодо звернення стягнення на допомогу по безробіттю позивача протиправними. Отже, такими неправомірними діями державного виконавця, що встановлено судовими рішеннями, позивачу завдано матеріальної шкоди.

Окрім цього, йому також завдано моральної шкоди, оскільки протягом тривалого часу він зазнавав душевних страждань у звязку із незаконним стягненням із нього грошових коштів, необхідністю доводити порушення своїх прав у судовому порядку шляхом оскарження неправомірних дій державного виконавця та скасування винесених постанов, що призвело до втрати життєвих звязків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, через недоотримання допомоги по безробіттю.

Збільшивши і уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області на його користь 2499 грн. 08 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 500000 грн. на відшкодування моральної шкоди, що заподіяна незаконними рішеннями та діями державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з відповідного єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 2 499 грн. 08 коп. на відшкодування майнової шкоди та 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, що завдана незаконними рішеннями та діями державного виконавця.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Головне управління Державної казначейської служби України подало на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2017 року апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Також з рішенням суду не погодився Подільський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає, що виконавчі дії вчинені у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційні скарги відхилити, а рішення суду залишити без змін. Вважає, що рішення суду ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до висновку, що останні задоволенню не підлягають, за таких обставин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 листопада 2014 року на виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2014 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2 343 грн. 60 коп. боргу.

12 грудня 2014 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення суду.

Постановою державного виконавця від 05 січня 2015 року накладено арешт на кошти боржника, що знаходяться на рахунку, відкритому у ПАТ КБ «ПриватБанк» за № 183208.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 червня 2015 року, яка набрала законної сили, задоволено скаргу ОСОБА_2 та визнано дії державного виконавця Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ ОСОБА_3 щодо накладення арешту на грошові кошти скаржника, що знаходяться на картковому рахунку № 183208 в ПАТ КБ «ПриватБанк» неправомірними, зобов'язано державного виконавця Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ зняти арешт із зазначеного карткового рахунку, оскільки на нього перерахована допомога по безробіттю.

Проте, 25 червня 2015 року кошти з карткового рахунку позивача, де містилася допомога по безробіттю, були перераховані на депозитний рахунок Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ у розмірі 2499 грн. 08 коп. та згідно платіжних доручень № 1481, 1483, 1485,1486 пропорційно розподілені: 2243 грн. 06 коп. на користь стягувача, 224 грн. 30 коп. виконавчий збір та 31 грн. 72 коп. витрати на проведення виконавчих дій.

Після вчинення зазначених дій 25 червня 2015 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ винесено постанову про звільнення з-під арешту коштів боржника та направлено рекомендованою кореспонденцією на виконання банку та до відома сторонам.

Тому в липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, вважаючи такі дії державного виконавця неправомірними.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 17 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11 січня 2016 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 15 березня 2017 року, скаргу задоволено.

Визнано дії державного виконавця Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ ОСОБА_3 щодо звернення стягнення на допомогу по безробіттю позивача неправомірними й протиправними.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи їх посадовою або службовою особою при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави, незалежно від його вини.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

У п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст.454 ЦК України розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача (громадянина).

При цьому, аналізуючи матеріали справи, колегія суддів прийшла до переконання, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про стягнення заподіяної матеріальної шкоди, оскільки у порушення ст. 72 Закону України «Про виконавче провадження» ( у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) державним виконавцем було звернуто стягнення на кошти ОСОБА_5, які є соціальною допомогою, доказів, що вказані кошти були повернуті позивачу суду не надано, тобто, у наслідок протиправних дій позивачу була заподіяна шкода (кошти, на які не могло бути звернено стягнення, були втрачені позивачем), і за наявності у даному випадку складу цивільного правопорушення, шкода має бути відшкодована відповідно до чинного законодавства (чинного на час заподіяння шкоди).

Суд першої інстанції також вірно визначив розмір моральної шкоди в розмірі 1000 грн. виходячи з характеру правопорушення та глибини моральних (душевних) страждань позивача, завданих йому протиправними діями державного виконавця щодо звернення стягнення на його допомогу по безробіттю, що призвело до необхідності прикладати додаткові зусилля для організації свого життя у звязку з недоотриманням цих грошових коштів та неможливістю скористатися ними, та враховуючи ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, засади розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з відповідного єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 2 499 грн. 08 коп. на відшкодування майнової шкоди та 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, що завдана незаконними рішеннями та діями державного виконавця.

Доводи Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про те, що воно є самостійним субєктом цивільних правовідносин та не вчиняло по відношенню до позивача жодних протиправних дій, тому не може відповідати за завдану шкоду, спричинену діями посадових осіб ВДВС, а вирішення даного питання відноситься виключного до компетенції Державної казначейської служби України є безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до п. 9 Постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215 «Про затвердження Положення про Державну казначейську службу України» казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області є територіальним органом Державної казначейської служби України.

Згідно ч. 3 ст. 38 ЦПК України юридичних осіб представляють їхні органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники.

Тобто, враховуючи наведене, та беручи до уваги правову позицію висловлену Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» (п. 28) Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, як територіальний орган Державної казначейської служби України, може бути відповідачем по даній справі, а не залучення до участі у справі Державної казначейської служби України не призвело не її неправильного вирішення.

Окрім того, Державна казначейська служба України рішення суду не оскаржує.

Посилання Подільського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на те, що виконавчі дії вчинені у відповідності до вимог чинного законодавства не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції оскільки, як вже зазначалося, згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, встановлено, що наявність рішень судів, що набрали законної сили, яким задоволено скарги на дії державного виконавця.

Крім того, із ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року та інших судових рішень, які набрали законної сили, вбачається, щокошти були перераховані згідно з платіжним дорученням від 25 червня 2015 року № 1481 на суму 2 243 грн. 06 коп. (на користь стягувача); платіжного доручення від 25 червня 2015 року № 1483 на суму 224 грн. 30 коп. (виконавчий збір на державу); платіжного доручення від 25 червня 2015 року № 1485, 1486 на суму 31 грн. 72 коп. (витрати на проведення виконавчих дій).

З інформації, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк» встановлено, що за ОСОБА_2 за поточним рахунком № НОМЕР_1 були закріплені наступні карткові рахунки, номери яких відповідали номерам платіжних карток: грудень 2014 року - січень 2015 року картрахунок № 1832082; січень 2015 - липень 2015 року картрахунок № 76563.

Також встановлено, що на картковий рахунок № 476563 ОСОБА_2 зараховувалася соціальна допомога.

З відповіді заступника начальника ГТУЮ з питань ДВС - начальника УДВС ГТУЮ у Полтавській області встановлено, що державним виконавцем 20 травня 2015 року виставлена платіжна вимога № 123 про списання коштів з рахунку 476563, на виконання якої кошти у розмірі 24 999 грн. 08 коп. перераховано на рахунок з обліку депозитних сум Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ.

При цьому, суд касаційної інстанції вказав, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, належним чином оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшли обґрунтованого висновку, що у порушення вимог ст. 72 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було звернуто стягнення на кошти ОСОБА_5, які є соціальною допомогою.

Крім того, як вже зазначалося, відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади чи їх посадовою або службовою особою при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Доводи наведені в апеляційних скаргах стосовно того, що позивачем не надано доказів заподіяння моральної шкоди та не обґрунтовано з яких міркувань він виходив при визначенні її розміру, а також стосовно того, що не можуть відноситися до моральної шкоди додаткові витрати у звязку зі смертю батька, народженням доньки та навчанням на контракті дружини позивача не є підставою для скасування рішення суду.

Так, при винесенні рішення суд не посилався на дані обставини, як на підставу задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, та повно і всебічно дослідив усі наявні докази в їх сукупності й прийшов до обґрунтованого висновку про наявність моральної шкоди та відповідно до положень ч. 3 ст. 23 ЦПК України вірно визначив розмір її відшкодування.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області та апеляційну скаргу Подільського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

ОСОБА_6