Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійснення права власності,-

в с т а н о в и л а :

16 січня 2014 року ПАТ "Дельта Банк" звернувся з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійснення права власності.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ПАТ "Дельта Банк" подало апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, а не факторингу, а тому застування судом норм ст. 1077-1086 ЦК України є помилковим.

Крім того, вказуючи в судовому рішенні про недійсність, як визначив суд першої інстанції договору факторингу, не купівлі-продажу прав вимоги, та вказуючи про те, що він є недійсним, а його недійсність заперечувалася відповідачем, яка не була стороною договору між двома банками, однак, була зобовязана довести, яким чином заперечуваний нею правочин порушує (зачіпає) її права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, зобовязаний був перевірити доводи та докази, якими обґрунтовуються її вимоги, і в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для визнання такого договору недійсним.

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 14 листопада 2006 року між АКІБ "Укрсиббанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 20 000 доларів США, який зобовязувалась повернути у повному обсязі в строк до 10 листопада 2026 року або достроково зі сплатою 11,30% річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_1 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м., за адресою : м. Рівне вул. 6-та Гвардійська 6 кв. 50 (договір іпотеки № 30533 від 14 листопада 2006 року).

Відповідно до п. п. 4.1.1-4.1.3 іпотечного договору, іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою в інших випадках відповідно до діючого законодавства.

Пунктом 5.1 розділу 5 "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя" передбачено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застерження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 ЗУ "Про іпотеку".

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 0 від 14 листопада 2006 року.

У звязку із неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника станом на 14 червня 2013 рок утворилась заборгованість в розмірі 20536,06 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 164144,72 грн., яка складається з 131231,88 грн. заборгованості за кредитом та 32912,86 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом.

За змістом статей 525,526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч. 3ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст.328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Разом із цим відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, аналізуючи положення ст. ст.33,36,37,39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст.328,335,376,392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Матеріали справи не містять згоди іпотекодавців на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про відмову ПАТ «Дельта банк» в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки за кредитним договором № 0 від 14 листопада 2006 року, так як дана вимога банку не відповідає способу захисту та не може бути вирішена судом оскільки, суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п.26 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Визнаючи недійсним договір купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк», суд першої інстанції вищезазначеного не врахував, належним чином не перевірив наявність та відсутність підстав для визнання такого договору недійсним та прийшов до передчасного висновку про визнання його недійсним.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,313,317,319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновок суду про те, що право вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" за договором іпотеки №30533 від 14 листопада 2006 року є не набуте у встановленому законом порядку, оскільки ґрунтується в цій частині на нікчемному правочині в розумінні ст. 24 ЗУ «Про іпотеку» та в силу ч.1 ст. 220 ЦК України.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді :