печерський районний суд міста києва
Справа № 757/673/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді Гладун Х.А.

при секретарі Чепізі Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Директор Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» Бабич М.М., Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, про оплату за час вимушеного прогулу та заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2014 р. у справі № 757/24109/13-ц, що набрало законної сили, його в тому числі поновлено на посаді фінансового директора Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» з 23.11.2012 р., та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.11.2012 р. по 30.01.2014 р. у розмірі 51856,20 грн. та у відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн.

Незважаючи на те, що рішення про поновлення на роботі підлягало негайному виконанню, Позивача поновлено на роботі лише 11.08.2014 р. наказом № 05-КС, а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди лише 29.01.2015 р.

Зазначає, що загальний термін невиконання рішення суду в період з 31.01.2014 р. по 29.01.2015 р. становить 249 робочих днів.

В зв'язку з фактичним виконанням рішення суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди 29.01.2015 р. ставить питання про стягнення на його користь 43475,40 грн. оплати за час вимушеного прогулу за період з 31.01.2014 р. по 29.01.2015 р.

Також просить зобов'язати Відповідача нарахувати Позивачу заробітну плату за період з 11.08.2014 р. по 20.11.2014 р. в розмірі 17420,00 грн. та стягнути її з Відповідача в розмірі 14021,65 грн., сплативши всі обов'язкові податки та збори з заробітної плати.

Посилаючись на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», просить стягнути з Відповідача на свою користь компенсацію втрати заробітної плати за порушення строків її виплати відповідно:

- за несвоєчасне виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2014 р в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яке виконано 29.01.2015 р., компенсацію за несвоєчасну сплату грошового забезпечення - 24575,30 грн. та 3% річних - 2859,95 грн.;

- компенсацію за несплату вчасно заробітної плати за період з 11.08.2014 р. по 20.11.2014 р. - 7254,79 грн. та 3% річних - 420,38 грн.

У відшкодування моральної шкоди просить стягнути з Відповідача на свою користь 15000,00 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти задоволення вимог позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Подав письмові заперечення. Зазначив, що рішення суду виконувалося в примусовому порядку. Спірні правовідносини виникли з приводу виконання судового рішення, які врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а відтак, до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Чинне законодавство не передбачає нарахування сум індексації та компенсації на доходи під час виконання судового рішення. Вимоги про стягнення 3% річних є безпідставними, оскільки чинним трудовим законодавством не передбачені. Заперечуючи проти вимог про стягнення заробітної плати за період з 11.08.2014 р. по 20.11.2014 р., зазначив, що Позивач у вказаний період трудових обов'язків не виконував, на роботі був відсутній, а відтак вимоги про нарахування та сплату йому заробітної плати - безпідставні. Вимоги про стягнення моральної шкоди Позивачем в належний спосіб не обґрунтовані та не доведені.

Представник Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України заперечив проти вимог та доводів позовної заяви, просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа Директор Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» Бабич М.М., будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 57 даного Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2014 р. у справі №757/24109/13-ц, яке набрало законної сили 26.05.2014 р., Позивача поновлено на посаді фінансового директора Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» з 23.11.2012 р., стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.11.2012 р. по 30.01.2014 р. у розмірі 51856,20 грн. та у відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн.

Сторонами не заперечується, що вказане вище рішення суду в частині поновлення Позивача на роботі виконано 11.08.2014 р., а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - 29.01.2015 р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що в зв'язку з фактичним остаточним виконанням вищевказаного рішення суду 29.01.2015 р., на його користь підлягає стягненню оплата за час вимушеного прогулу за період 249 робочих днів з 31.01.2014 р. по 29.01.2015 р. в сумі 43475,40 грн.

Разом з тим, чинним законодавством такого стягнення не передбачено.

Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача компенсацію втрати заробітної плати за порушення строків її виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплат» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Позивач ставить питання щодо стягнення компенсації втрати заробітної плати за порушення строків виплат згідно рішення Печерського районного суду міста Києва від 31.01.2014 року у справі 757/24109/13-ц, за період його повного та остаточного виконання Відповідача.

Разом з тим, нарахування сум індексації та компенсації на доходи, виплачені за рішенням суду, діючим законодавство України не передбачено, а відтак, позовні вимоги в цій частині є безпідставними.

Суд погоджується з доводами відповідача, що спірні правовідносини виникли з приводу виконання судового рішення, які врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а відтак, до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Вимоги про стягнення 3% річних чинним трудовим законодавством не передбачені.

Що стосується позовних вимог, про зобов'язання Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу заробітну плату за період з 11.08.2014 року по 20.11.2014 року, суд виходить з наступного.

Позивача поновлено на роботі на підставі рішення суду згідно наказу від 11.08.2014 року №05-КС

З 20.11.2014 Позивача переведено на роботу згідно договору, та з ним було укладено договір про надання послуг №20/4 від 20.11.2014 р.

Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується за місцем роботи.

Заробітна плата (зарплата) - винагорода, обчислена, зазвичай, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір зарплати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Фактичне виконання трудових обов'язків Позивачем в період з 11.08.2014 року по 20.11.2014 в ході судового розгляду не знайшло свого підтвердження, а відтак такі вимоги задоволенню не підлягають.

Разом з тим в ході розгляду справи встановлено, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2014 р. у справі № 757/24109/13-ц, в частині поновлення Позивача на посаді фінансового директора Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» з 23.11.2012 р., що підлягало негайному виконанню, фактично виконано Відповідачем 11.08.2014 р.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Так, Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження» ).

Так, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір..

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ч.7 ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Отже, зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі з моменту проголошення.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч. 5 ст. 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі негайно, після проголошення судового рішення.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що після ухвалення судом 31.01.2014 р. рішення про поновлення Позивача на роботі, зміст якого Відповідачу був достеменно відомий після його проголошення, Відповідач видав наказ про поновлення Позивача на роботі лише 11.08.2014 року, а відтак, з вини відповідача допущено затримку виконання судового рішення у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою.

Згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2014 р. у справі № 757/24109/13-ц середньоденна заробітна плата Позивача становить 174,60 грн.

Середній заробіток, що підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача за період з 01.02.2014 р. по 10.08.2014 р., з розрахунку 174,60 грн. х 129 робочих днів = 22523,40 грн.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте, позивач не навів належного обґрунтування позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди та її розміру.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. 236, 237-1 КЗпП України, ст. 10, 57, 60, 88, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Директор Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» Бабич М.М., Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, про оплату за час вимушеного прогулу та заборгованості по заробітній платі - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.01.2014 р. по 10.08.2014 р. в розмірі 22523,40 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя: Х.А. Гладун