Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/2275/17 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/778/2625/17 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«24» жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:
В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 27.05.1986 р. по 12.12.1986 р. в ході виконання службового обов`язку, у складі збройних сил, приймав участь в ліквідації наслідків аварії в 30-кілометровій зоні небезпеки при в/ч № НОМЕР_1 , в зоні підвищеної радіоактивності та отримав дозу радіоактивного опромінення 26,065 рентген.

Внаслідок ушкоджень здоров`я, отриманих під час виконання обов`язків військової служби, він змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки отримав чисельні хвороби, а саме: вегето-судинну дистонію по змішаному типу з частими кризами та синкопальними станами, хронічний гастрит з больовим та персистеруючим синдромом, понижена секреторна функція шлунку, хронічний гепатит, гіперплазія щитовидної залози І ст., еутириоз, посттравматична енцефалопатія з порушенням ліквородинаміки, пневмосклероз, емфізема легень, ЛН1, вертибродна церквикокраніалгія, синдром «позвоночної артерії», симптоматична артеріальна гіпертензія 2 ст., гіпертензивна ангіоретинопатія.

Вказані хвороби пов`язані з виконанням службових обов`язків по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та були приводом для неодноразових звернень до лікарні для проходження стаціонарного лікування, перебування на якому призводило до нетривалого покращення.

Його щоденно турбують головні болі, часто виникає запаморочення, кризи, що супроводжуються підвищенням артеріального тиску, потемнення в очах, часті болі в епігастрії, тяжкість в правому підребер`ї, печія, поганий сон, нестійкий настрій, виражена слабкість, зниження зору та ін.

17.12.2007 р. йому було встановлено ІІІ групу інвалідності зі стійкою 60% втратою працездатності.

Він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування.

Вважає, що у зв`язку з отриманими захворюваннями, які пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, тобто 240000,00 грн. (1600 х 150 = 240 000).

З огляду на зазначене, просив стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на його користь моральну шкоду в розмірі 240 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та отриманою шкодою.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в органах внутрішніх справ з 01.10.1981 р. по 07.06.1995 р.

У період з 27.05.1986 р. по 12.12.1986 р. позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Згідно постанови Центральної військово-лікарської комісії № 160 від 24.09.1996 р. позивач має захворювання - вегето-судинна дистонія по змішаному типу з синкопальними станами, яке пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. З вказаної постанови також вбачається, що ОСОБА_1 має ще низку захворювань, які не пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

17.12.2007 р. позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності зі стійкою 60% втратою працездатності.

Позивачем вимоги заявлені на підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Із матеріалів справи вбачається, що захворювання «Вегетосудинна дистонія по змішаному типу синкопальними станами» пов`язано з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.14).

Втрата працездатності була встановлена позивачу у 2007 році.

У відповідності до ч. ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Разом з тим, порядок відшкодування шкоди, завданої працівникові міліції при виконання службових обов`язків, передбачений спеціальними законами і положення ст.440-1 ЦК УРСР на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Зміст, коло суб`єктів і розмір відшкодування страхування у разі каліцтва, заподіяного працівникові міліції при виконанні службових обов`язків, а також інвалідності, що настала у період проходження служби або не пізніш як через 3 місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце у період проходження служби у зв`язку з особливістю об`єкта посягання були врегульовані ст. 23 Закону України «Про міліцію», Положенням про порядок і умови державного обов`язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1991 р. N 59 з подальшими змінами, Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №488 «Про Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплати їм та членам їх сімей страхових сум».

Цими спеціальними нормами відшкодування моральної шкоди страхувальникам не передбачалось.

Таким чином, покладення на відповідача відповідальності з підстав, передбачених загальною нормою ст. 440-1 ЦК УРСР або ж ст. 1167 ЦК України, суперечить зазначеним спеціальним правилам відшкодування шкоди страхувальникам, яким врегульовані правовідносини, що склалися між сторонами, і перевищує передбачений розмір відшкодування.

Крім того, у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

У відповідності до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення вказаних норм процесуального законодавства позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, чи наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Доводи апеляційної скарги про те, що шкоду здоров`ю позивача завдано джерелом підвищеної небезпеки, а тому відповідач повинен відшкодувати її незалежно від вини, є неспроможними.

Особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються ст.1189 ЦК України, спеціальним законами, в тому числі Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов`язується відшкодувати її за пошкодження здоров`я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У відповідності до положень ст. 17 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сферах охорони здоров`я, соціального захисту населення, освіти і науки, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи, управління зоною відчуження та зоною безумовного (обов`язкового) відселення, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадські організації організують щорічне медичне обстеження (диспансеризацію), санаторно-курортне лікування всіх осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, запроваджують систему радіаційно-екологічного, медико-генетичного, медико-демографічного моніторингу на території України. Цими органами у регіонах найбільшого зосередження осіб, які постраждали, створюються спеціалізовані центри, в тому числі дитячі, для обстеження, лікування, соціально-психологічної реабілітації та профорієнтації потерпілих осіб.

Розділом ІV вказаного Закону передбачені компенсації та пільги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`ю внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачено чинним законодавством у формі надання потерпілим особам передбачених Законом компенсацій та пільг.

Інші обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням вказаного колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: