Справа № 742/12/17 Провадження № 22-ц/795/1268/2017 Головуючий у I інстанції Гумен В. М. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді : Губар В.С.,

суддів : Кузюри Л.В., Онищенко О.І.

за участю секретаря : Шапко В.М.

з участю : сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 травня 2017 року у справі за позовом Прилуцького професійного ліцею Чернігівської області до ОСОБА_1 про виселення з кімнати учнівського гуртожитку без надання іншого житлового приміщення у звязку із закінченням договору найму,

В С Т А Н О В И В:

Прилуцький професійний ліцей у Чернігівській області звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про виселення з учнівського гуртожитку без надання іншого житла. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.04.2010 року між адміністрацією Прилуцького професійного ліцею у Чернігівській області та ОСОБА_1, яка не перебувала і не перебуває в трудових відносинах з позивачем, було укладено договір найму житла в гуртожитку ліцею, згідно умов якого відповідачці було надано для тимчасового проживання кімнати №222 та № 223 (в подальшому змінено нумерацію кімнат на 122 та 124 відповідно) в учнівському гуртожитку за адресою: м. Прилуки, вул. Пушкіна, 73, строком на 1 рік. Строк дії договору неодноразовому продовжувався, проте у позивача виникла виробнича необхідність використовувати вільні місця у гуртожитку для заселення учнів, однак ОСОБА_1 відмовляється добровільно звільнити вказані кімнати усупереч п.6.3 укладеного договору. Письмові вимоги позивача про звільнення займаного жилого приміщення відповідачем залишено без задоволення.

Посилаючись на вказані обставини та норми ст.127 ЖК України, ст. 137 ГК України, ст. 810 ЦК України позивач просив суд ухвалити рішення, яким виселити ОСОБА_1 із займаних нею кімнат № 122 та №124 в учнівському гуртожитку без надання іншого житла, стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 травня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням про виселення, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин справи, просила скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідач посилалась на те, що вона проживає в гуртожитку з 2003 року, іншого житла не має, жодних повідомлень про прийняте адміністрацією ліцею рішення про її виселення не отримувала. Вказує, що відповідно до Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку заборонено виселення мешканців гуртожитку без попереднього надання їм іншого житла.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Пунктами 2, 14 Примірного положення про гуртожитки, яке затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, передбачено, що гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера.

Судом встановлено, що 02 квітня 2010 року між Адміністрацією Прилуцького професійного ліцею та ОСОБА_1 було укладено договір найму житла в учнівському гуртожитку, згідно умов якого відповідачці було надано у тимчасове платне користування на строк один рік житлове приміщення загальною площею 45,42 м. кв., за адресою: м. Прилуки, вул.Пушкіна, 73 (а.с.15-16).

Сторонами не заперечувалось, що строк дії такого договору продовжувався неодноразово відповідно до п. 8.2.

Встановлено, що власником обєкту нерухомого майна за адресою: м. Прилуки, вул. Пушкіна, 73 є держава в особі Міністерства освіти і науки України, та гуртожиток перебуває в оперативному управлінні Прилуцького професійного ліцею Чернігівської області на підставі свідоцтва про право власності (а.с.12).

Відповідно до п. 6.10 Статуту Прилуцького професійного ліцею Чернігівської області обєкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно ліцею є державною власністю, закріпленою Міністерством освіти і науки за ліцеєм і перебуває у користуванні ліцею.

Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував.

Встановлено, що листами від 01 липня 2015 року, 21 серпня 2015 року, 18 вересня 2015 року, 08 квітня 2016 року позивач звертався до відповідачки з вимогою про звільнення займаного нею житлового приміщення в учнівському гуртожитку, проте документальних доказів отримання ОСОБА_1 цих листів позивачем апеляційному суду не представлено. Але, разом з тим, як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_1 знала про наміри відповідача виселити її із гуртожитку у зв»язку із закінченням договору найму двох житлових кімнат, де вона мешкала і факт обізнаності ОСОБА_1 з цими обставинами в апеляційному суді ОСОБА_1 не спростовані.

Суд встановив, що позивач не має наміру продовжувати з відповідачкою термін дії договору найму спірного житла в учнівському гуртожитку від 02 квітня 2010 року. Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відмова від виконання умов договору щодо звільнення житла відповідно до п. 6.3 є підставою для виселення в судовому порядку.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 19 грудня 2011 р. у справі № 6-71цс11, стаття 125, частина 3 статті 132 ЖК України щодо підстав виселення без надання іншого жилого приміщення чи з наданням такого застосовуються до житлових правовідносин, одним із суб'єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Закріплені в цих статтях закону гарантії не може бути застосовано при вирішенні спору про виселення із гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.

Твердження відповідача про те, що у спірному гуртожитку вона проживає з 1988 року зі згоди адміністрації позивача, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки на підтвердження правомірності вселення у 1988 р. у гуртожиток відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 812 ЦК України жила кімната в гуртожитку може бути предметом договору найму житла. Частина 3 ст. 810 ЦК України встановлює, що до договору найму житла застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

За волевиявленням обох сторін, між Прилуцьким професійним ліцеєм Чернігівської області та ОСОБА_1 існують цивільно-правові договірні правовідносини, врегульовані ст.ст. 202, 203, 204, 205, 626, 627, 628, 629, 631, 759, 760, 761, 762 763, 764 ЦК України та відповідно до яких за згодою Прилуцького професійного ліцею Чернігівської області ОСОБА_1 являється наймачами та користувачами житлового приміщення кімнат № 122 та №124 у гуртожитку по вул. Пушкіна, 73 в м. Прилуки.

Відповідно до ч. 1 ст. 822 ЦК України не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями статті 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не повязаних із позбавленням володіння.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-503цс15.

Змістом укладеного між сторонами договору про найм спірних кімнат від 02 квітня 2010 року та характером правовідносин, що виникли між ними, підтверджується, що ОСОБА_1 заселилася до приміщення не у звязку з роботою чи навчанням у позивача.

Натепер єдиною підставою для проживання відповідача у спірних кімнатах гуртожитку була цивільно-правова угода договір оренди житлової площі. Відтак, твердження ОСОБА_1 про те, що суд повинен був при вирішенні спору застосувати норми ЖК УРСР та Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку є помилковим, оскільки існуючі між сторонами правовідносини врегульовані приписами ЦК України, а положення Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Оскільки позивач не бажає надалі продовжувати дію договору, відповідач повинна звільнити займані нею кімнати. Виходячи з укладеного сторонами договору оренди житлових приміщень та з норм права, що регулюють спірні правовідносини, після закінчення строку оренди спірної кімнати позивач не зобовязаний надавати відповідачеві інше жиле приміщення для проживання.

Таким чином, позовні вимоги про виселення відповідача із спірного житлового приміщення без надання іншого житла є правомірними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених процесуальним законом підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити як безпідставну та необґрунтовану й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: