У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Житомирської міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Комунальне підприємство «Виробниче житлово-ремонтне підприємство № 6» Житомирської міської ради, про виселення без надання іншого жилого приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Житомирської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Виробниче житлово-ремонтне підприємство № 6» Житомирської міської ради, про визнання права власності на житло, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Житомирська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

На обґрунтування вимог Житомирська міська рада посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності м. Житомира, перебуває на балансі та обслуговується Комунальним підприємством «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 6» (далі - КП «ВЖРЕП № 6») Житомирської міської ради, у зазначеній квартирі ніхто не зареєстрований та особовий рахунок закритий, але в ній проживають відповідачі та відмовляються звільнити самовільно зайняте житлове приміщення. Тому позивач просив суд виселити відповідачів із зазначеної квартири без надання іншого жилого приміщення.

У серпні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду із зустрічним позовом до Житомирської міської ради про визнання права власності на житло.

На обґрунтування вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 посилалися на те, що вони у кінці лютого 2001 року вселені у спірне житлове приміщення з дозволу та відома житлово-експлуатаційних органів та Житомирської міської ради, де проживають до теперішнього часу, сплачуючи кошти за користування електроенергією, у зв'язку з чим просили суд визнати за ними право власності на вказану квартиру у порядку набувальної давності на підставі ст. 344 ЦК України.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2015 року у задоволенні позову Житомирської міської ради відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2016 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову Житомирської міської ради та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7 порушують питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про задоволення зустрічного позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_3 належить до комунальної власності м. Житомира, перебуває на балансі та обслуговується КП «ВЖРЕП № 6» Житомирської міської ради, а квартира № 3 в цьому будинку має статус жилого приміщення.

Згідно із рішенням виконкому Богунської районної Ради народних депутатів м. Житомира від 19 грудня 1984 року № 507 затверджено акти обстеження технічного стану житлових будинків, у тому числі будинку АДРЕСА_3 який за висновком комісії з обстеження технічного стану визнаний ветхим. Особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 станом на 27 березня 2015 року закритий.

КП «ВЖРЕП № 6» Житомирської міської ради неодноразово складало акти про відмову відповідачів виселитися зі спірного житла.

Крім того, у березні 2004 року виконком Житомирської міської ради звернувся до ОСОБА_6 з позовом про виселення, у зв'язку із самовільним вселенням в квартиру АДРЕСА_3. У серпні 2010 року вказаний позов залишено без розгляду. У 2012 році Житомирська міська рада двічі намагалася подати аналогічний позов до суду, проте він не прийнятий Богунським та Корольовським районними судами м. Житомира з різних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 з 25 липня 1997 року була постійно зареєстрована в АДРЕСА_5 (а.с. 18). Знята з реєстраційного обліку за вказаною адресою 14 січня 2015 року, у зв'язку із продажем квартири.

ОСОБА_7 з 22 лютого 2012 року зареєстрований в АДРЕСА_6.

Порядок користування жилими приміщеннями, зокрема у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано розділом ІІІ ЖК України.

Так, відповідно до ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, який видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Доказів реєстрації відповідачів за первісним позовом у квартирі АДРЕСА_4 сторонами не надано.

Матеріали справи не містять також доказів того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 видавався ордер на вселення до спірної квартири або з ким-небудь з них укладався договір найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Житомира, а відповідачі зайняли спірне приміщення самоправно, оскільки останнім не надавався ордер для вселення у спірне приміщення у передбаченому законом порядку, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову Житомирської міської ради. При цьому, встановивши, що предмет захисту даних правовідносин має триваючий характер та не обмежений у часі, правильно виходив із того, що норма ст. 257 ЦК України до цих правовідносин не застосовується.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що відповідачам за первісним позовом було відомо про відсутність у них законних підстав для набуття права власності на спірне майно, тому їх володіння спірною квартирою не є добросовісним і правовий механізм для набуття у власність такого майна, передбачений ст. 344 ЦК України, в даному випадку не застосовується.

Такий висновок судів узгоджується з роз'ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних ікримінальних справ, викладеними в п. 9 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, і висновки судів попередніх інстанцій щодо безпідставності зустрічного позову є обґрунтованими та такими, що не спростовуються наявними в матеріалах справи доказами і доводами касаційної скарги.

До таких висновків суди першої та апеляційної інстанцій дійшли на підставі з'ясування тих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були надані сторонами та досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду з їх оцінки, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2015 року в не скасованій частині та рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова