22-ц/775/479/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Шатілова Л.Г.
Категорія 54 Доповідач Мальцева Є.Є.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

31 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Биліни Т.І., Принцевської В.П.

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» про зобов'язання звільнити з займаної посади, визнання частково недійсним строкового трудового договору, визнання недійсним запису у трудовій книжці про звільнення, визнання неправомірною зміну істотних умов праці, зобов'язання поновити попередні умови праці, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

15.11.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» (далі - ДВНЗ «ПДТУ») про зобов'язання звільнити з займаної посади. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22.10.2016 року нею було подано заяву про звільнення з посади викладача Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» за власною ініціативою у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю на підставі ст.39 КЗпП України. Вищевказану заяву вона залишила в.о. ректора Євченко В.М., а 25.10.2016 року була запрошена на розмову з проректором. З'явившись на виклик проректора, останній відмовив їй у звільненні з таких підстав, запропонував їй подати заяву про звільнення за іншою нормою закону. Позивач наполягала на звільненні за ст.39 КЗпП України, оскільки ДВНЗ «ПДТУ» суттєво порушені її трудові права. ЇЇ не звільнили в день подання відповідної заяви, вона на час звернення до суду залишається не звільненою, остаточного розрахунку та трудову книжку не отримала. На підставі викладеного просила суд зобов'язати відповідача звільнити її з посади викладача Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» за власною ініціативою, у зв'язку з порушенням законодавства про працю на підставі ст.39 КЗпП України.

15.05.2017 року ОСОБА_1 збільшила свої позовні вимоги, просила суд визнати недійсним строковий трудовий договір, укладений між нею та ДВНЗ «ПДТУ» з 06.11.2015 року по 25.08.2016 року в частині визначення строку; визнати трудовий договір між нею та ДВНЗ «ПДТУ» з 06.11.2015 року укладеним на невизначений строк; визнати недійсним запис у її трудовій книжці про звільнення 25.08.2016 року у зв'язку із тим, що вона працює на підставі постійного трудового договору; визнати неправомірною зміну її істотних умов праці на 2016-2017 навчальний рік (зменшення педагогічного навантаження з 1016,50 годин до 712 годин); зобов'язати відповідача поновити її попередні умови праці; визнати період з 22.10.2016 року по час постановлення рішення судом періодом її вимушеного прогулу; зобов'язати відповідача звільнити її за ст.39 КЗпП України; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 3158,51 гривень; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі на день звільнення станом на 15.05.2017 року - 54869,88 гривень; зобов'язати відповідача при звільненні нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьох заробітних плат, компенсацію за невикористану відпустку, матеріальну допомогу на оздоровлення та інші платежі, належні при звільненні. Просила відшкодувати з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 100000,00 гривень, понесену нею у зв'язку із погіршенням здоров'я, пов'язаним із порушенням відповідачем її трудових прав.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДВНЗ «ПДТУ» про зобов'язання звільнити з займаної посади, визнання частково недійсним строкового трудового договору, визнання недійсним запису у трудовій книжці про звільнення, визнання неправомірною зміну істотних умов праці, зобов'язання поновити попередні умови праці, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2920 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування судом обставин по справі, просила рішення від 31.05.2017 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що судом були досліджені не усі фактичні обставин по справі. Трудовий договір з нею укладений з 06.11.2015 р. по 25.08.2016 р. відповідно до вимог п.5.3.9 Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 рр. трансформувався у трудовий договір, складений на невизначений строк, з умовами її працевлаштування, на які вона погоджувалась при укладанні первісного трудового договору, а саме, за педагогічним навантаженням у розмірі 1016,50 годин на рік та певним переліком дисциплін згідно навантаження на 2015-2016 навчальний рік, розкладом занять з трьома днями на тиждень та заробітною платнею у розмірі 1,5 окладу. Вважає, що відповідачем було суттєво порушено ці умови її працевлаштування, а також порушені вимоги закону при формуванні педагогічного навантаження на 2016-2017 навчальний рік.

Також вважає, що судом порушено положення ч. 6 ст. 21, ч. 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки з наказом про зміну умов праці її не ознайомлювали, згоди на зниження розміру заробітної плати вона не давала. У зв'язку із тим, що її по теперішній час не звільнено з займаної посади з вини відповідача, вважає, що судом необґрунтовано було відмовлено у стягненні на її користь всіх сум, що належать їй від роботодавця, відповідно, безпідставно відмовлено у вимогах про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1, яка просила задовольнити апеляційну скаргу повністю, заперечення представника ДВНЗ «ПДТУ» - Лисенко Т.Г., яка заперечувала проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до п. 1.4 Положення про Маріупольський коледж ДВНЗ «ПДТУ», затвердженого наказом т.в.о ректора ДВНЗ «ПДТУ» № 137-05 від 01.10.2013 року Маріупольський коледж ДВНЗ «ПДТУ» є структурним підрозділом університету без права юридичної особи, що реорганізований шляхом об'єднання Маріупольського коледжу ПДТУ та Індустріального технікуму ПДТУ на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 16.04.2009 року № 331 «Про реорганізацію структурних підрозділів ПДТУ» (т.1 а.с75-80)

Позивач ОСОБА_1 працювала викладачем Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» в період з 01.09.2015 року по 31.10.2015 року за строковим трудовим договором.

ОСОБА_1 була прийнята на роботу на підставі відповідної особистої заяви від 28.08.2015 року (т. 1 а.с. 60), що підтверджується витягом з наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 77-43 від 31.08.2015 року про прийняття на роботу (т. 1 а.с. 59), витягом з наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 90-43 від 07.10.2015 року про звільнення з роботи (т. 1 а.с. 61).

В подальшому позивач також подавала особисті заяви про прийняття на роботу після закінчення строку чергового трудового договору: заяву від 02.11.2015 року (т. 1 а.с. 62), на підставі якої з нею було укладено строковий трудовий договір, і вона працювала викладачем Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» в період з 06.11.2015 року по 25.08.2016 року, що підтверджується витягом з наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 106-43 від 02.11.2015 року про прийняття на роботу (т. 1 а.с. 63) та витягом з наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 98-43 від 15.08.2016 року про звільнення з роботи (т. 1 а.с. 66).

Також позивач 21.06.2016 року подавала особисту заяву (т. 1 а.с. 67) про прийняття на роботу. Відповідно, був винесений наказ ДВНЗ «ПДТУ» № 104-43 від 29.08.2016 року про прийняття її викладачем б/к Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», за строковим трудовим договором на період з 01.09.2016 року по 30.08.2017 року, з оплатою за тарифікаційними списками. (т.1 а.с.71).

Відповідні записи про роботу позивача ОСОБА_1 за строковими трудовими договорами внесені у її трудову книжку (т.1 а.с.72-73).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про визнання недійсним строкового трудового договору, укладеного між позивачем та ДВНЗ «ПДТУ» з 06.11.2015 року по 25.08.2016 року в частині визначення строку; визнання трудового договору між нею та ДВНЗ «ПДТУ» з 06.11.2015 року укладеним на невизначений строк; визнання у зв'язку із цим недійсним запису у трудовій книжці про звільнення 25.08.2016 року за закінченням строку трудового договору, суд першої інстанції зазначив, що трудовий договір між ОСОБА_1 та відповідачем, укладений на підставі особистої заяви позивача від 02.11.2015 року, є строковим - укладеним на період з 06.11.2015 р. по 25.08.2016 р. з додержанням вимог ст. 24 КЗпП України. Доказів, які б підтверджували факт укладання безстрокового трудового договору, або законних обгрунтувань такої позиції позивачем суду не надано.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитись, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Частиною 2 даної норми встановлено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Продовження трудових правовідносин, тобто вихід працівника на роботу наступного дня після закінчення строкового трудового договору, допуск його до роботи є юридичним фактом, у силу якого строковий трудовий договір набуває характеру безстрокового, укладеного на невизначений термін. Однак такі наслідки не настають, якщо хоча б одна із сторін вимагає припинення трудових правовідносин. Вимога власника оформляється наказом про звільнення, записом у трудовій книжці і пропозицією отримати трудову книжку і розрахунок по заробітній платі. У разі відмови працівника вчинити зустрічні дії необхідно скласти акт, а у разі відсутності на роботі в останній день дії строкового трудового договору - у цей день надіслати працівникові повідомлення телеграмою або рекомендованим листом про необхідність одержати трудову книжку і розрахунок по заробітній платі.

У частині другій даної статті сформульоване правило, що передбачає набуття строковим трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк, за умови переукладення строкового трудового договору один чи декілька разів. Оскільки це правило не поширюється на випадки, передбачені частиною другою ст. 23 КЗпП, то воно відповідно до чинного законодавства не має предмета правового регулювання, оскільки частина друга ст. 23 КЗпП містить вичерпний перелік випадків, коли допускається укладення строкового трудового договору.

Переукладання строкового трудового договору у випадках, що підпадають під частину другу ст.23 КЗпП, не тягне набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк (науково-практичний коментар до законодавства України про працю/ Б.С. Стичинський та інш., вид. А.С.К. 2003 ).

Зі справи вбачається, що строковий трудовий договір з позивачем з 06.11.2015 року по 25.08.2016 року було укладено на визначений строк, на підставі особистої заяви ОСОБА_1 від 02.11.2015 року (т. 1 а.с. 62), за її бажанням та згодою.

Судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які підтвердили такі обставини.

Фактично після закінчення строку трудового договору, на який його було укладено, трудові відносини між сторонами не продовжувалися. Кожний навчальний рік з позивачем укладався новий строковий трудовий договір. Доказів, які б спростували такі обставини, позивачем суду не надано.

Як пояснила представник відповідача, і це підтверджується обставинами справи, строковий трудовий договір був укладений з позивачем, оскільки такі трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру роботи викладача, умов її виконання, інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами, тобто, з урахуванням специфіки роботи, що виконувала позивач, яка змінювалася кожний навчальний рік.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на порушення судом закону у зв'язку із незастосуванням обов'язкових норм, закону. Зокрема, суд не звернув уваги на Указ Президії ВР СРСР від 24.09.1974 року «Про умови праці тимчасових робітників і службовців», висновки, викладені в ПП ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.1992 р. Крім того, не взяв до уваги п. 5.3.7, 5.3.9 Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 рр.

Між тим, з оскаржуваного рішення вбачається, що воно постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

Частиною 3 статті 54 Закону України «Про освіту» встановлено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Отже, неможливо погодитися із твердженням позивача про те, що у разі переукладення строкового трудового договору кілька разів, він вважається безстроковим, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23 КЗпП України. Зазначена правова позиція тотожна висновку ВССУ, викладеному в ухвалі від 29.06.2016 року ( за позовом особи 3 до Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини, третя особа - ректор Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини, про визнання незаконними наказів про переведення і звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою Уманського державного педагогічного університету ім. Павла Тичини на рішення апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2016 року).

Таким чином, підстав для скасування рішення в цій частині не вбачається.

Вирішуючи спір в частині вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірною зміну її істотних умов праці на 2016-2017 навчальний рік (зменшення педагогічного навантаження з 1016,50 годин до 712 годин); зобов'язання відповідача поновити її попередні умови праці суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність таких вимог, у зв'язку із чим відмовив у позовних вимогах.

Колегія суддів погоджується із таким висновком також.

Судом першої інстанції встановлено, що запис № 19 в трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_1 (т.1 а.с. 73) про звільнення її з роботи 25.08.2016 року, у зв'язку з закінченням строку трудового договору, згідно з п.2 ст.36 КЗпП України, було здійснено на підставі наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 98-43 від 15.08.2016 року (т.1 а.с. 66), даний запис відповідає положенням КЗпП України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110. Оскільки позивачем такі обставини не спростовано, то суд правильно вирішив про відсутність достатніх законних підстав для визнання його недійсним.

У Маріупольський коледж ДВНЗ «ПДТУ» для роботи протягом 2016-2017 навчального року позивач ОСОБА_1 була прийнята на підставі особистої заяви від 21.06.2016 року, за строковим трудовим договором на період з 01.09.2016 року по 30.08.2017 року, з оплатою за тарифікаційними списками, що підтверджується витягом з наказу ДВНЗ «ПДТУ» № 104-43 від 29.08.2016 року (т. 1 а.с. 71).

Згідно з планом навчального навантаження на 2016-2017 навчальний рік, затвердженого директором МК ДВНЗ «ПДТУ» ОСОБА_5, ОСОБА_1 на 2016-2017 навчальний рік було виділено навчальне навантаження в обсязі 731,00 навчальних годин (т.1 а.с. 131).

29.06.2016 року на засіданні циклової комісії правознавчих дисциплін Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» було затверджено попереднє навчальне навантаження ОСОБА_1 на 2016-2017 навчальний рік в обсязі 720,00 навчальних годин, що підтверджується протоколом № 11 від 29.06.2016 року (т. 1 а.с. 120-124). Остаточне навчальне навантаження на 2016-2017 навчальний рік було затверджено на засіданні педагогічної ради Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», що підтверджується протоколом № 1 від 30.08.2016 року (т. 1 а.с. 125-128).

Згідно з табелями обліку робочого часу ОСОБА_1 стала до роботи 01.09.2016 року та приступила до виконання посадових обов'язків викладача Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», відповідно до встановленого їй графіку роботи та виділеного навчального навантаження в обсязі 731,00 навчальної години (т. 1 а.с. 137-149).

Статтею 32 КЗпП України встановлено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, передумовою зміни істотних умов праці є наявність постійних трудових відносин між власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівником, оскільки фізична можливість зміни будь-які існуючі правовідносини, у тому числі трудові, існує лише у разі їх наявності.

Зі справи вбачається, що з позивачем кожний навчальний рік укладався новий самостійний строковий трудовий договір, з іншими умовами праці.

Отже, неможливо погодитися із твердженням позивача про те, що були істотно змінені умови праці позивача, оскільки укладання кожного строкового договору на певних умовах, які відрізняються кількістю годин навчального навантаження, не є зміною істотних умов праці, в розумінні ст. 32 КЗпП України, а тому суд першої інстанції обгрунтовано і законно відмовив у вимогах про визнання неправомірною зміну істотних умов праці ОСОБА_1 на 2016-2017 навчальний рік та зобов'язання відповідача поновити останній попередні умови праці. З цих же підстав неможливо прийняти до уваги доводи апеляційної скарги позивача про незастосування судом норми статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», якою встановлено, що зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного органу, членами якого вони є, оскільки у трудових відносинах відповідача з ОСОБА_1 не було зміни умов трудового договору.

Відмовляючи у вимогах позивача про зобов'язання відповідача звільнити її у зв'язку з порушенням законодавства про працю за ст.39 КЗпП України, суд першої інстанції керувався саме положеннями цієї норми та врахував обставини справи.

Відповідно до положень ч.1 ст. 39 КЗпП України, строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Так, вищевказаною нормою закону закріплено три випадки (умови), коли строковий трудовий договір підлягає розірванню достроково на вимогу працівника, це зокрема: 1) хвороба або інвалідність працівника, які перешкоджають продовженню ним роботи відповідно до трудового договору; 2) порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору; 3) випадки, передбачені частиною першою статті 38 КЗпП України, відповідно до якої, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 не було доведено суду існування перших двох вищенаведених обставин, що давали б право останній на звільнення за ст.39 КЗпП України, зокрема, не було доведено порушення відповідачем законодавства про працю, про що вона й вказувала при зверненні до суду, тому правильним є висновок про відмову у задоволенні таких позовних вимог за безпідставністю. Оскільки вимоги про зобов'язання відповідача при звільненні нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьох заробітних плат, компенсацію за невикористану відпустку, матеріальну допомогу на оздоровлення та інші платежі, належні при звільненні, є похідними від позовних вимог про зобов'язання звільнити з роботи, то суд, відповідно, правильно відмовив у їх задоволенні.

Щодо вимог позивача про визнання періоду з 22.10.2016 року по час постановлення рішення судом періодом її вимушеного прогулу, суд встановив наступне.

Вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

Оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновленні на роботі працівника регламентується ст. 236 КЗпП України, відповідно до якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи (т.1 104-114, 132-133, 150) відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 22.10.2016 року не є вимушеним прогулом в сенсі ст. 236 КЗпП України, а пов'язана із іншими причинами - відгули, перебування на лікарняному та інші причини.

Отже, доводи позивача, що вона не мала можливості працювати з 22.10.2016 року з вини відповідача, нічим не підтверджені. Тому висновок суду про відсутність підстав визнати періоду з 22.10.2016 року по час винесення рішення судом часом вимушеного прогулу ОСОБА_1, а також похідні від них позовні вимоги про зобов'язання стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день звільнення, станом на 15.05.2017 року - 54869,88 гривень, є правильним.

При вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованості по виплаті заробітної плати в розмірі 3158,51 гривень, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок заборгованості по заробітній платі в розмірі 3158,51 гривень (з них за вересень 2016 року - 1476,22 гривень, за жовтень 2016 року - 875,40 гривень, за листопад 2016 року - 806,89 гривень) ( т.1 а.с. 41) не підтверджений належними доказами, більш того, з наданих відповідачем письмових доказів вбачається, що за період з вересня 2016 року по листопад 2016 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена заробітна плата загальним розміром 4573,98 гривень (т.1 а.с. 245), нараховані усі доплати за лікарняними листами (т.1 а.с. 246), і заборгованості перед нею відповідач не має. Отже, судом правильно відмовлено й в цій частині позовних вимог.

Оскільки суд першої інстанції не встановив підстав для задоволення вимог позивача про порушення її трудових прав, то відповідно, правильно відмовив у вимогах про відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі позивачем не наведено доводів та фактів, які б не були предметом дослідження суду першої інстанції, або б вплинули на правильність його висновків та належали б до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує прийняття апеляційним судом рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні, то підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307,308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді :

Є.Є. Мальцева

Т.І. Биліна

В.П. Принцевська