Справа № 352/772/16-ц
Провадження № 22-ц/779/743/2017
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Василишин
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Бойчука І.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 28 лютого 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 1987 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Позивач вказала, що більше 19 років з відповідачем фактично не проживають разом, не ведуть спільного господарства, шлюб існує формально, примирення є неможливим, оскільки вони з чоловіком давно є чужими людьми, проживають окремо. Майнових претензій до відповідача не має, спору про спільне майно також немає. Просить після розлучення залишити прізвище « Яворська».

З наведених підстав ОСОБА_1 просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2, зареєстрований 24.10.1987 року відділом РАЦС Івано-Франківського управління юстиції, актовий запис №1513.

Рішенням Тисменицького районного суду від 28 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апелянт вказала, що в порушення вимог ч.4 ст.10 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв всебічному та повному зясуванню обставин справи, оскільки не дослідив наданих позивачем письмових доказів у їх сукупності, які свідчать про формальний характер шлюбу, що суперечить положенням ст.24 СК України.

ОСОБА_1 також посилається на положення ст.56 СК України, якими передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини, а примушування до їх збереження є порушенням права дружини та чоловіка на свободу та особисту недоторканість.

Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, апелянт вважає незаконним та необгрунтованим покладення судом першої інстанції обов'язку збереження сімї на одного з пожружжя при наявності на це його заперечення.

З наведених підстав, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким її позов задоволити.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав, просив її задоволити.

Відповідач вимоги апеляційної скарги не визнав, просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 24.10.1987 року сторони уклали шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції за №1513 (а.с.5).

У шлюбі в сторін народились сини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12,13).

У травні 2016 роу ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, посилаючись на його формальний характер, проживання сторін окремо тривалий час, відсутність спільних інтересів, взаєморозуміння, почуття довіри та любові. Позивач просила суд не надавати строк для примирення, з огляду на неможлиість подальшого збереження шлюбу.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 08.09.2016 року згідно ч.5 ст.191 ЦПК України сторонам було надано строк для примирення (а.с.26).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів і не надав жодних доказів того, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам ст.213 ЦПК України.

Так, відповідно до ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 24 СК України визначено основний принцип перебування чоловіка і жінки у шлюбі добровільність.

Частиною 1 статті встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Передбачена даним Кодексом умова існування шлюбу відповідає вимогам ч. 1 ст. 51 Конституції України.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ст.ст.110,112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як розяснив Пленум ВСУ у п.10 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Статтею 111 СК України також передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Частиною 5 ст.191 ЦПК України встановлено, що у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Матеріалами справи встановлено, що спір триває з травня 2016 року, однак сторонами не вжито взаємних заходів щодо примирення з метою збереження шлюбу.

Докази щодо примирення подружжя на підставі винесеної ухвали в матеріалах справи відсутні.

Тому висновок суду щодо можливості зберегти шлюб не ґрунтується на фактичних доказах.

Як вбачається із мотивувальної частини рішення судом встановлено, що з 1998 року позивачка періодично їздить на роботу за кордон, діти постійно проживають з відповідачем.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, заяви про слухання справи у її відсутність, апеляційної скарги та заяви від 01.08.2017р. направленої апеляційному суду, остання підтримує позов та бажає розірвати шлюб.

Доказів, які спростовують таку обставину в ході розгляду справи не здобуто.

В засіданні апеляційного суду на запитання головуючої Яворський С.Я. відповів, що примирення між сторонами не відбулося.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку та оцінивши наведені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить основним засадам шлюбно-сімейних відносин, зокрема принципу добровільності (ст.24 СК України).

Виходячи із зазначеного та встановивши при цьому, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, так як суперечило б інтересам позивача, враховуючи, що вона наполягає на розірванні шлюбу і ці обставини мають істотне значення, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скаування рішення суду та постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Спору щодо майна подружжя на час розгляду даної справи між сторонами немає.

В частині заперечення відповідача щодо залишення після розірвання шлюбу прізвища « Яворська» слід зазначити, що згідно ст.113 СКУ таке право належить виключно позивачу.

Таким правом ОСОБА_1 скористалася та просить залишити їй після розірвання шлюбу прізвище « Яворська».

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Тисменицького районного суду від 28 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції 24 жовтня 1987 року за №1513.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

ОСОБА_5