АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа 752/4680/15-ц Головуючий у І-й інстанції - Шевченко Т.М
апеляційне провадження № 22-ц/796/430/2017 Доповідач Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Ткаченко І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, третя особа: Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубар Наталія Володимирівна, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Слідчий відділ Голосіївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві та Київська місцева прокуратура №8, про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, третя особа: Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус КМНО Зубар Н.В., КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», слідчий відділ Голосіївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві та Київська місцева прокуратура №8, про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_11, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними господарчими та надвірними будівлями і спорудами, який належав матері на праві власності згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 22 листопада 1989 року. Вказане спадкове майно позивачка, як спадкоємець за законом, прийняла та 31 травня 2011 року подала до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім неї, інших спадкоємців після смерті ОСОБА_11 не було.

Проте за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом позивачка протягом тривалого часу до нотаріальної контори не зверталась. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок із подальшою реєстрацією права власності 02 липня 2013 року ОСОБА_2 було видано нотаріальну довіреність з відповідними повноваженнями на громадянина ОСОБА_12

В 2014 році уповноваженій особі позивачки під час звернення в нотаріальну контору стало відомо, що свідоцтво про право на спадщину після померлої матері позивачки було отримано ОСОБА_3 на підставі доручення, начебто,виданого позивачкою та посвідченого 26 грудня 2002 року державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори. Проте, позивачка подібного доручення не видавала, а з ОСОБА_3 не знайома.

Крім цього, на момент звернення представником позивачки в нотаріальну контору право власності на будинок не було зареєстровано ні за спадкодавцем ОСОБА_11, ні за спадкоємцем ОСОБА_2

Згідно інформації, отриманої із БТІ, право власності на будинок перереєстровувалось значну кількість разів, починаючи з 2003 року.

В листі № 41171 від 29.09.2014 р. зазначено, що на початку 2003 року право власності на будинок було зареєстровано за позивачкою згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, а 26.02.2003 р. будинок було відчужено ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В.

Позивач нічого не знала про реєстрацію права власності на будинок на її ім'я, а також не підозрювала про існування згаданого договору купівлі-продажу будинку, що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_2зареєстрована у вказаному будинку та вільно ним користується.

У заяві про зміну підстави позовної заяви, з якою позивач звернулася у суд 20 січня 2016 року, остання зазначала, що на момент укладення доручення вона страдала різноманітними психіатричними розладами, зокрема,епілепсією резидуально-органічного ґенезу з вираженими мінами особистості та інтелектуально-мнестичним зниженням, поліморфними припадками. До того ж ОСОБА_2 страждала на хронічний алкоголізм. Вона неодноразово проходила лікування в ТМО «Психіатрія» у м. Києві, а також в Київській міській психоневрологічній лікарні № 3, Київському міському психоневрологічному диспансері № 2, в якому станом на 26 грудня 2002 року вона перебувала на обліку.

За таких підстав, на момент підписання доручення вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Вказувала, що доручення було видане в 2002 році, а договір купівлі-продажу будинку було укладено 2003 році, тобто до набрання чинності ЦК України, а отже застосовуються відповідні норми ЦК УРСР. Посилаючись на ч. 1 ст. 55 ЦК УРСР, позивач просить визнати недійсним доручення, посвідчене 26 грудня 2002 року Одинадцятою київською нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 2-н-957, та визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений 26 лютого 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 577. На підставі ст. 388 ЦК України також просилавизнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 із відповідними господарчими та надвірними будівлями і спорудами й витребувати його у відповідачів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року в задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, діючий в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивачки підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду законним.Інші учасники процесу до суду не з'явились про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки, ОСОБА_11, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 23 грудня 1995 р. Відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського району м. Києва (а.с. 9)

Після смерті ОСОБА_11 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1, що належав померлій на підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння, виданого 22 листопада 1989 року Виконкомом Харківської районної Ради народних депутатів трудящих ся (а.с. 3).

Позивач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_11 та єдиною спадкоємицею за законом.

08 січня 2003 року Шістнадцята київська державна нотаріальна контора видала свідоцтво про право на спадщину за законом на ім»я позивачки ОСОБА_2 (а.с. 17).

Згідно ч.1 ст. 64 ЦК України (в редакції 1963 року) довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 ЦК України (в редакції 1963 року) довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших

випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності.

З матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2002 року ОСОБА_13 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_3 здійснювати управління та розпоряджатись всім належним її майном. Вказана довіреність була посвідчена державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Гавриловою О.В., та зареєстрована в реєстрі за №24957 (а.с. 16)

26 лютого 2003 року між ОСОБА_2, від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої 26 грудня 2002 року Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В. (а.с. 18)

У подальшому, 24 травня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_15 і ОСОБА_16 укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. (а.с. 19)

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрів до 2013 року щодо об'єкта нерухомого майна - спірного житлового будинку слідує, що станом на 21 січня 2015 року житловий будинок АДРЕСА_1, зареєстрований на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 24).

Враховуючи те, що правовідносини щодо посвідчення доручення та укладення договору купівлі-продажу виникли між сторонами 26 грудня 2002 року та 26 лютого 2003 року відповідно, то до них застосовуються норми Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року).

Звертаючись з даним позовом про визнання недійсним доручення, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, ОСОБА_13 посилалась на те, що на момент укладення зазначених правочинів вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, тому просила визнати їх недійсними, визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок та витребувати його з чужого незаконного володіння.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 55 ЦК України ( в редакції 1963 року), угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов»язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі-відшкодувати його вартість.

Правила статті 55 ЦК України (в редакції 1963 року) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до статті 145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

З матеріалів справи слідує, що оспорюване позивачкою доручення ві 26 грудня 2002 року було посвідчене державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Гавриловою О.В., що свідчить про те, що у нотаріуса не виникло сумнів щодо можливості ОСОБА_2 розуміти значення своїх дій та керувати ними на час посвідчення доручення.

Постановою від 28.03.2007 р. слідчого СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві Бенюх В.В. по кримінальній справі № 01-6718, порушеній 29 липня 2005 року по факту шахрайства за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, була призначена амбулаторна психолого-психіатрична експертиза.

Відповідно до Акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 348 від 06.04.2007 р., оригінал якого міститься в матеріалах кримінальної справи № 01-6718, дослідженої судовому засіданні суду першої інстанції, ОСОБА_13 страждає на раннє органічне ураження головного мозку із легкою інтелектуально-мнестичною недостатністю та емоційно-вольовою нестійкістю. Ці порушення психічної діяльності виражені у ОСОБА_13 легко, тому вона могла у період 26.12.2002 р. - 26.02.2003 р. та може на час проведення експертизи розуміти значення своїх дій та може керувати ними. За своїм психічним станом вона може та могла запам'ятовувати обставини, що мають значення по справі, та давати про це покази, може на час проведення експертизи захищати свої інтереси, приймати участь у слідстві.

Також, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року за клопотанням представника позивачки ОСОБА_1 по справі була призначена судово- психіатрична експертиза.

З висновку судово-психіатричного експерта №26 від 15 червня 2017 року, проведеної комісією експертів Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, вбачається, що ОСОБА_13 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент підписання доручення, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Гаврилової О.В., а саме: 26 грудня 2002 року.

У відповідності з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивачки про те, що під час підписання доручення вона перебувала у такому стані, що не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, у відповідності до вимог ст. 10,60 ЦПК України, позивачкою суду не надано. За таких обставин, суд першої інстації прийшов до правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 та про відсутність підстав для визнання спірного доручення та договору купівлі-продажу житлового будинку недійсними. Враховуючи викладане, вимоги позивачки про визнання за нею права власності на спірний будинок також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про визнання правочинів недійсними.

Частиною 1 статті 388 ЦК передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник (чи особа, яка має речове право на майно) і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або в особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їхнього володіння не з їхньої волі.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, постановленим у справі № 6-2233цс16, і який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковёим для всіх судів, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Встановлено, що житловий будинок на АДРЕСА_1 з відповідними господарчими та надвірними будівлями в спорудами, був проданий позивачкою ОСОБА_13 відповідачу ОСОБА_4, ОСОБА_4 - ОСОБА_19 та ОСОБА_16 Відповідачі у справі ОСОБА_20, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 придбали цей житловий будинок на підставі договору купівлі - продажу від 24 вересня 2007 року, укладеного з ОСОБА_15 та ОСОБА_16

Отже, відповідачі є добросовісними набувачами житлового будинку, і у них може бути витребувано майно лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав це майно, поза їх волею, в зв'язку з чим відсутні підстави вважати, що житловий будинок перебував у безпосередньому володінні позивачки і вибув з її володіння поза її волею.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, обґрунтовано відмовивши в позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 під час оформлення доручення ід 26.12.2002 р. не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки спростовуються Актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 348 від 06.04.2007 р., а також висновком судово-психіатричного експерта №26 від 15 червня 2017 року.

Посилання представника позивачки на те, що висновок судово-психіатричного експерта №26 від 15 червня 2017 року ґрунтується на неповно з»ясованих комісією експертів медичних документах щодо ОСОБА_11, є безпідставними. Даний висновок експертів узгоджуються з висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 348 від 06.04.2007 р., проведеної в рамках кримінальної справи, а також підтверджується іншими явними у справі доказами.

Так, з матеріалів справи слідує, що в серпні 2014 року позивачка зверталася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, при подачі заяви посилалася на те, що після смерті матері ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, вона прийняла в 2003 році спадкове майно у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з відповідними господарчими будівлями та спорудами, як єдиний спадкоємець за законом першої черги, отримала свідоцтво про право на спадщину на вказаний житловий будинок, яке було нею втрачене, у зв'язку з чим вона зверталася до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу дубліката такого свідоцтва. У своїй заяві ОСОБА_2 просила встановити факт належності їй на праві власності спірного житлового будинку. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.10.2014 р. заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду на підставі ч. 6 ст. 235 ЦПК України (наявність спору про право).

Як видно з матеріалів цивільної справи № 752/13108/14-ц, під час судового розгляду справи було встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними господарськими спорудами та будівлями належить на праві власності іншим особам на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку. В апеляційному порядку ухвала суду не оскаржувалася.

З моменту посвідчення доручення від 26.12.2002 р. та укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.02.2003р. і до моменту звернення до суду, 10.03.2015 р., пройшло більше 12 років, в цей період позивачка вела нормальний спосіб життя. В липні 2005 року вона особисто зверталася до УБОЗ ГУМВС України в м. Києві із заявою про вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, щодо належної їй земельної ділянки по АДРЕСА_1 та у березні 2008 року нею подавалася заява до Начальника Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві про проведення невідомими особами самовільних будівельних робіт на межах належної їй земельної ділянки, за наслідками розгляду якої Головним управлінням земельних ресурсів КМДА було встановлено, що на земельній ділянці, площею близько 0,50 га, на АДРЕСА_1 частково встановлено паркан та завезено будівельні матеріали, про що складено 26.02.2008 р. акт № 249/01 перевірки дотримання вимог земельного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на правильність постановленого рішення.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: