РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2017 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд

в складі: головуючого судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі - Ніколайчук А.В.за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, зустрічний позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство ОСОБА_5 «Приватбанк» звернулося до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що 25.04.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № HMIBGA00009017, згідно з яким ОСОБА_5 зобовязався надати позичальнику кредит у розмірі 57418,00 доларів США на термін до 24.04.2018 р., а позичальник зобовязався повернути кредит та сплати відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі 57418,00 доларів США. Натомість відповідач ОСОБА_4 свої зобовязання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, в звязку з чим утворилась заборгованість, загальний розмір якої станом на 10.10.2014 року становить 40552,49 долари США. Також ПАТ КБ «Приватбанк» вказував, що із відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір поруки, в звязку з чим вона несе солідарну відповідальність за виконання обовязку боржником.

До початку розгляду справи по суті ОСОБА_4 14.12.2015 року предявив до ПАТ КБ «Приватбанк» зустрічний позов посилаючись на те, що вказаний кредитний договір є договором про надання споживчого кредиту в розумінні ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів». Зазначав, що в порушення вимог даного ОСОБА_6 перед укладенням кредитного договору не надав йому як споживачу усю необхідну інформацію про умови кредитування, в звязку з чим він не отримав достовірну та своєчасну інформацію про кредит, що мала забезпечити йому можливість свідомого і компетентного вибору. Вказував про включення Банком до кредитного договору умов, які є несправедливими, суперечать чинному законодавству, вводять споживача в оману та штучно створюють дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника.

Ухвалою суду зазначений позов обєднаний в одне провадження із первісним позовом.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала первісний позов, проти задоволення зустрічного позову заперечила.

Представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» заперечував, просив суд задовольнити зустрічний позов з викладених вище підстав.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним підлягає до часткового задоволення, в задоволенні первісного позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

25 квітня 2008 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № HMIBGA00009017, відповідно до п. 1.1. якого ОСОБА_6 зобовязується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 8.1. цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором зазначені у розділі 8 Договору.

Згідно з п. 8.1. договору ОСОБА_6 зобовязується надати Позичальнику кредитні кошти на строк з 25 квітня 2008 р. по 24 квітня 2018 р. включно у вигляді непоновлюваної лінії (далі кредит) у розмірі 52576,00 на наступні цілі: 50000,00 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, 1500,00 доларів США на сплату разової винагороди шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок банківської комісії, 538,00 доларів США на сплату страхових платежів шляхом перерахування коштів на рахунок СК «Інгосстрах», відкритий у ПриватБанку, а також у розмірі 5380,00 доларів США на оплату страхових платежів у випадках і в порядку, передбачених п. 2.1.3., 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 12,96% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 7.2. даного Договору. Періодом сплати вважати період з 09 по 14 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 1,08 % за місяць у період сплати з 09 по 14 число кожного місяця; щомісячно у період сплати надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі згідно Графіку погашення кредиту (Додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає заборгованість за кредитом, відсотками, винагородою, комісією.

Згідно з п. 8.3. договору забезпеченням виконання Позичальником зобовязань за даним Договором виступає іпотека трикімнатної квартири загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 37,0 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки і т.п., надані Банку з метою забезпечення зобовязань за даним Договором.

Відповідно до п. 8.5. кредитного договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту Позичальник додатково сплачує Банку за користування кредитом 0,15 % від суми кредиту, що погашається достроково.

Додатком № 1 до кредитного договору є «Загальна вартість кредиту», згідно з яким сума кредиту 50000,00 дол. США, реальна процентна ставка становить 14,32 %, а «сума процентів та винагород» 45345,60 дол. США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи із зазначеної у п. 8.1. даного кредитного договору мети кредитування («споживчі цілі»), цей договір є договором про надання споживчого кредиту відповідно до ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів», для якого встановлено, зокрема, особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 ЦК України).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 ОСОБА_6 України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної ОСОБА_7 ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_7 Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Крім того, беручи до уваги забезпечення виконання зобовязання іпотекою (п. 8.3. кредитного договору), необхідно враховувати вимоги ОСОБА_6 України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами». Відповідно до ст. 2 даного ОСОБА_6 іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору про іпотечний борг за умови дотримання встановлених цим ОСОБА_6 вимог. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити:

опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки;

принципи визначення плати за договором про іпотечний борг;

положення про інфляційне застереження;

порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання;

право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання;

реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків;

інші умови за рішенням кредитодавця.

Доказів надання позичальнику ОСОБА_3 вищезазначеної інформації перед укладенням з ним кредитного договору від 25.04.2008 р., що є обовязковим в силу вимог зазначених ОСОБА_6 України, Банком суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як зазначено у ч. 2 ст. 4 ЦК України, актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Згідно з ст. 55 ОСОБА_6 України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Оскільки спірний Договір є договором про надання ПАТ КБ «Приватбанк» фінансової послуги - споживчого кредиту, то правовідносини, які виникають під час укладення та виконання цього договору, регулюються як ЦК України, так і Законами України «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ОСОБА_6 України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції станом на момент укладення спірного договору) фінансові послуги відповідно до положень цього ОСОБА_6 надаються суб'єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Згадана частина статті містить перелік фактичних обставин, які має містити кредитний договір.

Зазначені вимоги є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, що укладається із фізичною особою споживачем, а їх зміст є таким, що може вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з отримання кредиту, та є необхідними і обовязковими для такого виду договорів.

Крім того, як зазначається у п. 3.1. та 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 (далі Правила), що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:

значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;

перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

В даному випадку з аналізу спірного кредитного договору із додатками до нього випливає, що в зазначеному договорі відсутній ряд встановлених законодавством обов'язкових умов, які необхідні для його укладення, зокрема ОСОБА_6 при укладанні цього договору не здійснив належний (детальний, достовірний та обєктивний) розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, в тому числі не визначив належним чином реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді на підставі імперативних вимог п.2 ч.4 ст.11 ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» та п. 3.1-3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті Банком в кредитному договорі, і докази протилежного є відсутніми, за таких умов, суд приходить до висновку, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами не було досягнуто згоди в належній формі щодо усіх істотних умов договору, передбачених законодавцем.

Таким чином, в порушення вимог законодавства України, в тому числі ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ОСОБА_6 ані до укладення кредитного договору, ані під час його укладення не надав ОСОБА_3 усю необхідну, повну та вичерпну, інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Судом враховується те, що згідно із наявною у справі копією заяви на видачу готівки від 25.04.2008 р. Банком ОСОБА_3 було фактично видано кредит в сумі 50000 дол. США, і будь-яких додаткових кредитних коштів позичальник від ПАТ КБ «Приватбанк» в подальшому не отримував, хоча у договорі визначено кредит у розмірі 57418,00 доларів США. Зазначені обставини, не заперечувалося представником Банку.

Однак, як випливає з наявного розрахунку заборгованості, ОСОБА_6, починаючи з 25.04.2008 р., нараховував позичальнику проценти та комісію на суму кредиту 52038 дол. США (тобто на 2038 дол. США більше, ніж було отримано позичальником). Крім того, в подальшому розмір «тіла кредиту» безпідставно збільшувався у квітні кожного наступного року, що не супроводжувалось видачею ОСОБА_3 грошових коштів.

У п. 1.1. кредитного договору передбачені два можливих способи надання Банком коштів у кредит, а саме: видача готівки через касу та перерахування на рахунок, зазначений в п. 8.1. цього договору. При цьому доказів надання ОСОБА_3 додаткових кредитних коштів у будь-який з цих способів Банком не надано.

Крім того, п. 8.1. договору передбачений ліміт відкритої ОСОБА_3 непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 52576,00 дол. США, тоді як згідно з розрахунком заборгованості загальний розмір отриманого позичальником кредиту перевищує цей ліміт.

Посилання представника Банку на те, що умовами кредитного договору встановлено, що до основного боргу (тіла кредиту) включаються кошти на сплату разової винагороди Банку в розмірі 3% від отриманого кредиту, а також кошти на сплату страхових платежів, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки не відповідають як умовам самого договору, так і вимогам діючого законодавства, зокрема ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів».

У ч. 4 ст. 11 ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» вказано, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього ОСОБА_6.

Відповідно до п. 17 ст. 1 цього ж ОСОБА_6 послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно з п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Банк, встановивши в кредитному договорі сплату регулярної комісії («винагороди за резервування ресурсів») в розмірі 0,96% річних, не зазначив про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому нарахування такої комісії проводиться Банком за послуги, що супроводжують кредит, тобто за дії, які ОСОБА_6 здійснює на власну користь, що суперечить вимогам п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Суд вважає, що не можуть вважатися послугами в розумінні ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» наступні платежі:

-разова винагорода (комісія) «за надання фінансового інструменту», сплачена на користь Банку у розмірі 3 % від суми виданого кредиту (1500 дол. США), сума якої в подальшому була безпідставно включена до складу «тіла кредиту»;

-страхові платежі в якості оплати послуг зі страхування, які самим Банком як виконавцем не надаються, також безпідставно включені до «тіла кредиту»;

-комісія («винагорода за резервування ресурсів») у розмірі 0,96 % річних;

-комісія, що сплачується при достроковому погашенні кредиту в розмірі 0,15 % від суми кредиту, що погашається достроково.

Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що такі умови кредитного договору суперечать закону, що впливає на дійсність даного кредитного договору в цілому.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 4 ст. 18 даного ОСОБА_6 перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ОСОБА_6 до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього ОСОБА_6 про несправедливі умови в договорах.

Вимогами ч. 5, 6 ст. 18 ОСОБА_6 України „Про захист прав споживачів визначено, що положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні, або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Судом береться до уваги те, що відповідно до ч. 8 ст. 18 ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

За клопотанням представника відповідача-позивача ОСОБА_3 судом у справі призначена судова економічна експертиза, проведення якої доручене експертам Київської незалежної судово-експертної установи.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1823 від 25.07.2016 р. (том №1 а.с.143-167) судовий експерт зазначив, зокрема, що в межах наявних матеріалів ним встановлено наступне (п. 13 підсумкової частини висновку):

-реальна процентна ставка (у процентах річних) на момент укладення кредитного договору № HMIBGA00009017 від 25.04.2008 р. складає 18,42% та є вищою від визначеної додатком № 1 до договору реальної процентної ставки за користування кредитом 14,32%;

-абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) на момент укладення кредитного договору складає 54198,44 дол. США (273702,12 грн.) та є вищим від визначених додатком № 1 до договору «сума % та винагород», що становить 45345,60 дол. США;

-щомісячні платежі (в т.ч. заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, комісією, страховими та іншими платежами), виходячи з базових умов, передбачених на момент укладення кредитного договору № HMIBGA00009017 від 25.04.2008 р. складають від 811,53 дол. США (4098,23 грн.) до 1995,94 дол. США (10079,50 грн.)

Крім того, в дослідницькій частині даного висновку (арк. 13) вказується, що згідно наявних матеріалів оформлення Банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) під час укладення кредитного договору № HMIBGA00009017 від 25.04.2008 р. виконано з недотриманням «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. та ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів».

Також експертом зазначено (арк. 17 висновку), що ним виявлено документально необґрунтоване збільшення заборгованості за основним боргом (надання кредитних коштів) на загальну суму 3985,13 дол. США.

Згідно з «Дослідженням розрахунку заборгованості за кредитним договором № HMIBGA00009017 від 25.04.2008 р. (дол. США)», який є Додатком 4 до висновку експерта, згідно з випискою Банку позичальником було сплачено платежі на загальну суму 54843,60 дол. США (графа 18, стор. 6).

Викладені судовим експертом відповіді на питання, поставлені в ухвалі суду підтверджені останнім під час його допиту у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Представник Банку, не погоджуючись із зазначеним висновком, водночас не надала суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок експерта, а також не зверталась із клопотанням про призначення повторної або додаткової експертизи. Відповідно, в суду немає підстав для сумнівів в обєктивності, всебічності та обґрунтованості виконаного експертного дослідження, а вказаний висновок експерта оцінюється як належний і допустимий доказ у справі.

Суд вважає, що даний висновок судово-економічної експертизи підтверджує те, що під час укладення кредитного договору ОСОБА_6 приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми платежів, яку сплатив би позичальник Банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному договором.

В п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 ОСОБА_6 України "Про захист прав споживачів".

Ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ч. 3 ст. 215 ЦК України встановлює, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як випливає з наведеного вище, спірний кредитний договір має істотні невідповідності його змісту актам цивільного законодавства України, які допущені Банком з метою покращення свого майнового стану (отримання прибутку) за рахунок позичальника.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 19 ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Крім того, відповідно до ст. 21. ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, а також якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суд приходить до висновку, що положення зазначеного кредитного договору, умисно вчиненого Банком з використанням нечесної підприємницької практики,порушують принцип рівності сторін договору, є такими, що вводять споживача (позичальника) в оману та створюють дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд вважає, що представником ОСОБА_3 у судовому засіданні доведено та представлено докази порушення законних прав та інтересів позивача за зустрічним позовом. Крім цього, наведено переконливі для суду аргументи неправомірності дій ПАТ КБ «Приватбанк».

Виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 19 ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що на момент підписання кредитного договору ОСОБА_3 був введений в оману Банком щодо істотних умов договору, в тому числі його ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, що є підставою для визнання цього договору недійсним в цілому.

Посилання представника банку в судових дебатах на сплив встановленого законом трирічного строку позовної давності щодо вимог за зустрічним позовом не може бути взяте до уваги судом з огляду на неподання письмової заяви про застосування позовної давності. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а ч. 9 ст. 15 ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» встановлює, що під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває (в даному випадку такою продукцією є отриманий ОСОБА_3 кредит).

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності.

Відповідно, визнання кредитного договору недійсним виключає задоволення первісного позову про стягнення заборгованості за таким кредитним договором. Одночасно суд звертає увагу на те, що ОСОБА_3, згідно даних висновку судової експертизи сплачено на користь ПАТ КБ «Приватбанк» платежів на загальну суму 54843,60 дол. США, що перевищує суму отриманих ним від Банку коштів.

Суд вважає, що вимога про визнання спірного договору несправедливим не відповідає існуючим способам захисту цивільних прав (ч. 2 ст. 16 ЦК України), а тому не підлягає задоволенню. Встановлення факту включення до укладеного зі споживачем договору несправедливих умов тягне за собою визнання такого договору недійсним частково або повністю (ч. 5, 6 ст. 18 ОСОБА_6 України „Про захист прав споживачів).

В звязку із задоволенням зустрічного позову з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України з ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню сплачений ОСОБА_3 судовий збір в сумі 487,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 5, 8, 10, 11, 60, 212 215, 224 226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про стягнення заборгованості відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір №НМІВGА00009017 від 25.04.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. Стефанишин