У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області, Комунального підприємства «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на жилий будинок та свідоцтва про право на спадщину, скасування їх реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 03 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником 3/4 частин будинку АДРЕСА_1. 16 березня 2015 року йому стало відомо про існування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 грудня 1997 року на вказаний будинок, виданого на ім'я його покійного брата ОСОБА_6, згідно з яким останній на підставі заповіту від 01 липня 1988 року успадкував все майно їхньої матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Оскільки свідоцтво про право власності від 16 вересня 1997 року видане ОСОБА_7 після її смерті, вважав його незаконним та недійсним, у зв'язку з чим свідоцтво про право на спадщину від 05 грудня 1997 року на ім'я ОСОБА_6 теж є недійсним.

Зазначав, що рішенням народного суду Черкаського району від 20 квітня 1971 року за ним, його матір'ю та колишньою дружиною ОСОБА_8 визнано право власності - по 1/2 частини будинку. Він сплатив ОСОБА_8 кошти за виділену їй судом 1/2 частини будинку, тому став власником 3/4 частини вказаного господарства. Вказував про те, що йому не відомі обставини набуття права власності його матір'ю, ОСОБА_7, на весь будинок та складення нею заповіту на користь його брата, ОСОБА_6

З урахуванням викладеного позивач просив скасувати свідоцтва про право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1, видані на ім'я його матері та брата, та скасувати їх право власності на будинок.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Останньою ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 03 лютого 2017 року указане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 03 лютого 2017 року.

За результатами автоматичного розподілу справ між суддями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2017 року вказану касаційну скаргу призначено судді-доповідачу Гримич М.К.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Гримич М.К. від 17 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року № 189/0/32-17 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з соціальною відпусткою судді Гримич М.К., у результаті чого 08 червня 2017 року справу передано судді-доповідачу Ступак О.В.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, або змінити вказану ухвалу, не передаючи справу на новий судовий розгляд, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 120 ЦК Української РСР (1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспному двору належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними в власність двору майно.

Відповідно до ст. 534 ЦК Української РСР (1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно з пп. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Судами встановлено, що рішенням народного суду Черкаського району від 20 квітня 1971 року проведено поділ колгоспного двору у с. Червона Слобода Черкаського району, в якому проживали мати позивача - голова колгоспного двору ОСОБА_7 та позивач зі своєю дружиною - ОСОБА_8 та їхніми двома дітьми. Дружині з дітьми та позивачу з його матір'ю вказаним рішенням суду було виділено по 1/2 частини спірного будинку. У процесі виконання вказаного рішення суду позивач колишній дружині ОСОБА_8 за виділену їй рішенням суду 1/2 частини колгоспного двору сплатив грошові кошти.

Наказом директора радгоспу ім. Леніна с. Червона Слобода Черкаського району від 11 грудня 1982 року № 124 позивачу з присадибної ділянки матері було виділено 0,08 га для будівництва нового будинку.

Відповідно до погосподарської книги № 9 Червонослобідської сільської ради Черкаського району за 1983-1985 роки та довідки сільської ради від 12 березня 2015 року № 312/02-9 мати позивача ОСОБА_7 була зареєстрована та була власником будинку за адресою: АДРЕСА_1, суспільна група господарства - колгоспний двір.

Позивач на даний час є власником та зареєстрований разом з дружиною та двома синами в будинку за адресою: АДРЕСА_1

01 липня 1988 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким все своє майно заповіла синові ОСОБА_6 - батькові відповідача у справі. Заповіт був посвідчений секретарем Червонослобідської сільської Ради і на даний час не скасований.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла, а свідоцтво на її ім'я видано 16 вересня 1997 року, оскільки за життя вона подавала з цього приводу заяву.

Крім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 заяви на оформлення права власності будинку (або його частини) по АДРЕСА_1 не подавав, так як вибув з даного господарства суспільної групи колгоспний двір в 1982 році і на час оформлення права власності на будинок ОСОБА_7 в 1996-1997 роках був власником окремого будинку по АДРЕСА_1 Черкаського району Черкаської області в 1996-1997 роках, де проживав разом із сім'єю, про що свідчать дані погосподарських книг Червонослобідської сільської Ради за 1983-1995 р. р. та довідки Червонослобідської сільської Ради Черкаського району.

Рішенням народного суду Черкаського району від 20 квітня 1971 року, що набрало законної сили, проведено поділ майна колгоспного двору. Виділено з майна, яке знаходилось в с. Червона Слобода Черкаської області і зареєстровано в погосподарських книгах за № 663, де головою двору є ОСОБА_7, на користь ОСОБА_8 1/2 частину будівлі, а іншу 1/2 частину будинку залишено за ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно виходив із того, що ОСОБА_7 була головою колгоспного двору, а потім - власником всього спірного будинковолодіння по АДРЕСА_1 Черкаського району Черкаської області, свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок на її ім'я було видано на законних підставах в установленому законом порядку, оскільки за життя вона подала заяву про видачу їй такого свідоцтва, тоді як позивач заяву про видачу йому такого свідоцтва на вказаний будинок не подавав, та крім того, вибув з колгоспного двору цього господарства та не скористався правом виділу майна при виході з членів колгоспного двору.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд правильно погодився із висновками суду першої інстанції, з дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 03 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В. Демяносов

Ю.Г. Іваненко