РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2017 року Провадження №2/425/21/17

Справа №425/3183/16-ц

Рубіжанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого - судді Москаленко В.В. ,

за участю секретаря- Окрошко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.08.1997 року на ? частку зазначеної квартири, та ? частки квартири на підставі договору дарування від 20.09.2016 року, укладеного між ним та його матір,ю -ОСОБА_3

22.12.1995 року його мати -ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з відповідачем.

Відповідач зареєстрований у зазначеній квартирі як піднаймач.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 21.09.2016 року шлюб між ОСОБА_3 та відповідачем було розірвано, тому останній втратив статус члена сім,ї його матері.

На початку жовтня 2016 року ОСОБА_3 знялася з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі та переїхала до іншого місця проживання.

З відповідачем стосунків він не підтримує, кровного споріднення з ним не має, згоду на користування відповідачем майном не надавав.

Відповідач проживає у вищезазначеній квартирі, чим створює перешкоди та обмежує його у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Просить виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У судовому засіданні позивач,представник позивача змінили заявлені позовні вимоги,просили усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування квартирою№ АДРЕСА_1 та виселити відповідача зі спірної кавртири без надання іншого житлового приміщення.

Позивач пояснив,що в цей час ключі від спірної квартири знаходяться у його матері, яка періодично навідується до квартири і робить там ремонт.Відповідач неодноразово міняв замки в квартирі і має намір в ній проживати ,тому його необхідно зняти з реєстрації у вказаній квартирі.

Представник позивача зазначив,що на час звернення до суду відповідач проживав в спірній квартирі,на цей час йому невідомо проживає він там чи ні і з"ясувати це неможливо.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Позивач пояснив суду, що він перебував у шлюбі з матір,ю позивача- ОСОБА_3

Під час спільного проживання з ОСОБА_3 він продав свою квартиру та машину, а

на виручені гроші жили з дружиною, яка ніде не працювала і доходу не мала. З березня

2017 року він у спірній квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги ,оскільки позивач змусив його з,їхати з квартири, змінив замки на вхідних дверях і не дає ключі.Його особистих речей в квартирі немає.Але він має намір проживати в спірній квартирі оскільки це є його конституційним правом.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи ,суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (копія свідоцтва про право власності на житло - а.с.7; договір дарування - а.с.8-9).

Відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з матір,ю позивача - ОСОБА_4 ,який було розірвано рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 21.09.2016 року(а.с.11).

В вищезазначеній квартирі як піднаймач зареєстрований відповідач (довідка-а.с.12).

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 15 червня 2017 року, яке вступило в законну силу,відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ,ОСОБА_1 про визнання ? частки квартири№ АДРЕСА_1 об"єктом права спільної сумісної власності,визнання права власності на ? частку вказаної квартири ,визнання частково недійсним договору дарування.

Під час апеляційного розгляду справи сторони визнали той факт,що на теперішній час квартира знаходиться у непридатному для житла стані.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно ч 3 ст 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку,передбачених законом.

Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника житлового будинку ( квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч 1 ст 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення

Частина 1 ст 116 ЖК України передбачає, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять не можливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже,аналізуючи вищезазначені положення закону ,суд приходить висновку,що основною умовою застосування до особи такого заходу як виселення з приміщення є проживання особи в приміщенні та створення цим перешкод власнику у користуванні приміщенням . Якщо ж особа в приміщенні не проживає, то до неї не може бути застосований такий заход як виселення.

В судовому засіданні позивач та його представник не довели суду,що в даний час відповідач проживає в спірній квартирі і створює цим перешкоди позивачу,як власнику в користуванні нею. Натомість судом встановлено,що відповідач не проживає в спірній квартирі з березня 2016 року.

Із пояснень позивача виходить,що метою звернення до суду є зняття відповідача з реєстрації в спірній квартирі.

Таким чином,суд вважає,що позивач обрав не належний спосіб захисту права.

З урахуванням наведеного ,суд не находить жодних підстав для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, передбачених ЖК України,а тому

позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212 - 215 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення .

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано

Суддя: В.В. Москаленко