Справа №428/5356/16-ц
Провадження номер2/428/414/2017
01 серпня 2017р. Сєвєродонецький міський суд
Луганської області в складі:
судді Юзефовича І.О.
при секретарі Рочевій М.О., Продченко О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою Ковтун Любові Яківни в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,
Ковтун Л.Я. в інтересах ОСОБА_2 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини мотивуючи вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.11.2007р. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 29.01.2015р. шлюб було розірвано. Перед розірванням шлюбу, а саме 29.12.2014р., з метою збереження права дитини - ОСОБА_4 на житло, керуючись ч. 1 ст. 29 ЦК України, нотаріальною заявою було визначене місце проживання дитини за адресою: АДРЕСА_3. За вказаною адресою і на сьогодні зареєстровані: ОСОБА_2 (мати), ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_4 (дитина). Відповідачем та позивачем була встановлена домовленість про визначення місця проживання дитини з матір'ю, а місце реєстрації дитини було визначено за адресою відповідача: АДРЕСА_3. Після розлучення з відповідачем ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 матеріальної допомоги не отримувала, аліментів відповідач не сплачував, тому була вимушена змінити місце роботи, для забезпечення належного рівня утримання дитини, та у вересні 2015р. влаштувалась на роботу в ПАТ «САН ІнБев Україна». На той час дитина, ОСОБА_4 відвідував перший клас школи у м. Сєвєродонецьку. Для уникнення переривання навчального процесу та завдання емоційного стресу дитині, сторонами була встановлена домовленість, що на час навчання ОСОБА_4 перебуває з батьком, а на вхідні, святкові дні та канікули ОСОБА_4 знаходиться з матір'ю, тому син і залишився проживати в квартирі, де зареєстровані батько, мати та дитина. Мати постійно відвідувала дитину, спілкувалася з сином , приймала участь у його вихованні, відвідувала школу. Під час шкільних канікул син перебував у позивача ОСОБА_2 у м. Києві. Святкові та вихідні дні позивач ОСОБА_2 також проводила з дитиною, часто приїздила до м. Сєвєродонецьк, телефонувала та відвідувала школу, де цікавилась навчанням дитини. Усі витрати, пов'язані з забезпеченням дитини одягом, взуттям та іншим несла виключно позивач ОСОБА_2 За час перебування дитини у матері, батько не надає матеріальної допомоги. На час подачі ОСОБА_3 позову до суду про визначення місця проживання дитини у квітні 2016р. син відвідував школу у м. Сєвєродонецьк та проживав за адресою: АДРЕСА_2. В травні 2016р. після закінчення навчального процесу, позивач ОСОБА_2 за взаємною згодою забрала сина до себе у м. Київ де він перебуває і на теперішній час. На протязі всього часу перебування в м. Києві, дитина відвідує літні дитячі розвивальні заклади, де з ним додатково займаються викладачі. ОСОБА_2 має самостійний стабільний дохід, працює в ПАТ САН ІнБев Україна на посаді юрисконсульта, отримує заробітну плату, її дохід дозволяє повністю створити умови для всебічного розвитку дитини. У лютому 2016р. для забезпечення місцем проживання позивача ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_4, була придбана двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_5, право власності на яку зареєстроване за матір'ю позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 Наразі, у вказаній квартирі позивач ОСОБА_2 проводить ремонтні роботи та облаштовує придатні для навчання та відпочинку дитини умови. У відповідача ОСОБА_3 на цей час створена нова сім'я. Так, 27.11.2015р. він вступив до шлюбу з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6. у них народився син. Тому, разом з відповідачем ОСОБА_3 проживають однією сім'єю та перебувають на його утриманні його дружина та нова дитина. Крім того, син ОСОБА_4 не бажає проживати з мачухою, про що він постійно повідомляє матері та просить нікому його не віддавати. Тому, Ковтун Л.Я. в інтересах ОСОБА_2 вимушена звернутись до суду і просить визначити місце проживання дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 з матір'ю ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2витрати по оплаті судового збору у розмірі 551,20грн. та витрати, понесені на правову допомогу в розмірі 6000грн.
Представник позивача Ковтун Л.Я. у судове засідання не з'явилася , про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином , надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності , позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки до суду не повідомив.
Представник третьої особи до судового засідання не з'явився про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки до суду не повідомив.
У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалось.
Оскільки представник позивача Ковтун Л.Я. в поданій до суду заяві не заперечувала проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, судом 01.08.2017р. на підставі ст.ст.224, 225 ЦПК України було винесено ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.4 ст.150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину.
Відповідно до ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно ч.2 ст.157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
З аналізу зазначених вище норм вбачається, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обов'язки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини.
При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дитини, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо однаково відповідального ставлення обох батьків до виконання своїх обов'язків, а також норми Конституції України та законодавства, що регулює ці питання, зокрема: так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України.
Згідно із ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).
Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів.
У 6-му принципі Декларації прав дитини від 20.11.1959, яку Україною було ратифіковано у встановленому законом порядку та яка діє на час виникнення спірних правовідносин, дитина для повного та гармонійного розвитку має потребу у любові та розумінні. Дитина повинна, коли це можливо, зростати під опікою та під відповідальністю своїх батьків та у всякому випадку в атмосфері любові, а також моральної та матеріальної забезпеченості. Окрім того вказаним принципом закріплено, що малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли наявні виключні до того обставини, бути розлученою із матір'ю.
Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до ст. 291 Цивільного Кодексу України фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я має право на сім'ю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім'єю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання зв'язків з членами своєї сім'ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до ч. 1 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що обоє батьків створили належні умови для проживання та виховання дитини, мають позитивні характеристики, кожен бажає, щоб дитина проживала саме з ним.
Згідно висновку Обухівської районної державної адміністрації Київської області №101-2815/07-10 від 09.12.2016р. доцільно визначити місце проживання дитини з матір'ю.
Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дитини, стан її здоров'я, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, інші обставини, необхідність забезпечення дитини материнською турботою, суд вважає, що місцем проживання дитини слід визначити місце проживання її матері, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому визначення місця проживання дитини з матір'ю не позбавляє батька права виховувати дитину, утримувати її, спілкуватися з нею.
Стосовно позовної вимоги щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат на оплату правової допомоги у розмірі 6000грн. суд зазначає наступне. За змістом ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч.ч.1 та 2 ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011р. № 4191-VI. Згідно роз'яснень пунктів 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013), витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до квитанції від 28.07.2016р., ОСОБА_2 сплатила 6000грн. адвокату Ковтун Л.Я. за надання правової допомоги. Згідно копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №634, Ковтун Л.Я. має право на заняття адвокатською діяльністю, однак у відповідності до чинного законодавства України ОСОБА_2 не надано до суду доказів факту тривалості надання правової допомоги фахівцем у галузі права і розрахунку даних витрат, що є підставою для відмови у задоволенні даної позовної вимоги.
На підставі ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 понесені нею і документально підтвердженні квитанцією в матеріалах справи судові витрати в сумі 551,20грн..
Керуючись ст.ст. 10 , 11 , 57 , 60 , 209 , 212-215 , 223-226 ЦПК України , ст.ст. 141, 160, 161 СК України , суд -
Позовну заяву Ковтун Любові Яківни в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, з матір'ю ОСОБА_2 задовольнити частково.
Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, з матір'ю - ОСОБА_2.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8., на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору по справі в розмірі 551,20грн.
У задоволенні інших позовних вимог Ковтун Любові Яківни в інтересах ОСОБА_2 відмовити.
Копію заочного рішення надіслати відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя