Категорія: 33 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Стрільчука В.А.

секретар Галицька І.П.

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Державної казначейської служби України - Пахомової О.М.,

представника відповідача Генеральної прокуратури України - Романішиної Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду за апеляційними скаргами відповідачів Державної казначейської служби України та Генеральної прокуратури України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_5 звернувся в суд з указаним позовом покликаючись на те, що неправомірними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду йому було заподіяно шкоду.

Зазначив, що 06.08.2014 року його затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Цього ж дня йому у кримінальному провадженні №0000696 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08.08.2014 року ОСОБА_5 відсторонено від посади начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління ДПС України, строком на два місяці до 05-50 год. 04.10.2014 року та ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва застосовано щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та визначено розмір застави у межах 40 розмірів мінімальних заробітних плат, що відповідно становить 48720 грн.

Наказом голови ДПС України від 11.08.2014 року №664-ос ОСОБА_5 звільнено з посади начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління ДПС України згідно з пп.6 п.127 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній України, та зараховано у розпорядження начальника ПнРУ ДПС України.

На момент притягнення позивача до кримінальної відповідальності, відсторонення його від посади та подальшого звільнення з посади, він обіймав посаду начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління ДПС України і отримував грошове забезпечення відповідно до чинного на той час законодавства.

По закінченню досудового розслідування у даному кримінальному провадженні було складено обвинувальний акт, який 29.09.2014 року було направлено до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Крім того, 25.09.2014 року відносно нього було зареєстровано ще одне кримінальне провадження №0000971, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 410 КК України.

31.10.2014 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 410 КК України.

Закінчивши досудове розслідування у даному кримінальному провадженні було складено щодо позивача обвинувальний акт та направлено до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду вказані вище кримінальні провадження було об'єднано в одне судове провадження (справа № 161/15864/14).

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.06.2016 року у справі №161/15864/14-к ОСОБА_5, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 368 ч. 3 та 410 ч. 2 КК України, виправдано у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12.10.2016 року, вирок Луцького міськрайонного суду від 06.06.2016 року в даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5. та ОСОБА_6 залишено без змін.

Позивач вказує, що за період з серпня 2014 року по жовтень 2016 року втратив 238489,49 грн. грошового забезпечення, поніс витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 67933,33 грн. Зазначені кошти просив суд стягнути з Державного бюджету України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 14.02.2017 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_5 238489 гривень 49 копійок на відшкодування втраченого ним заробітку (грошового забезпечення) за період з серпня 2014 року по жовтень 2016 року включно.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_5 67933 гривні 33 копійки на відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні № 0000696 по обвинуваченню ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 368 КК України та кримінальному провадженню №0000971 по обвинуваченню ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 410 КК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідачі - Генеральна прокуратура України, Державна казначейська служба України подали апеляційні скарги, у яких покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просять рішення суду скасувати.

Генеральна прокуратура України просить провадження у справі закрити. Державна казначейська служба України просить відмовити у задоволенні позову.

Апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що позивач має право на відшкодування втрачених доходів і витрат на правову допомогу відповідно до положень Закону «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі- Закону) з огляду на те, що незаконне порушення кримінальної справи, перебування позивача під слідством, незаконне затримання, тримання під вартою потягло за собою відсторонення позивача від посади, унаслідок чого він втратив грошове забезпечення за період відсторонення від посади до постановлення виправдувального вироку, яке мало б виплачуватись йому за місцем служби, а також унаслідок таких дій він змушений був скористатися правовою допомогою, за надання якої поніс витрати у розмірі 67 933 грн.

Такий висновок відповідає обставинам та грунтується на законі.

Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що 06.08.2014 року ОСОБА_5 затримано працівниками Генеральної прокуратури України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Цього ж дня у кримінальному провадженні №0000696 ОСОБА_5 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

08.08.2014 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва за клопотанням слідчого Генеральної прокуратури України ОСОБА_7, ОСОБА_5 відсторонено від посади начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління ДПС України, строком на два місяці до 05-50 год. 04.10.2014 року (а.с. 55).

Крім того, 08.08.2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва за клопотанням слідчого Генеральної прокуратури України ОСОБА_7, застосовано щодо ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та визначено розмір застави у межах 40 розмірів мінімальних заробітних плат, що відповідно становить 48720 грн. (а.с. 53, 54).

Наказом голови ДПС України від 11.08.2014 року №664-ос ОСОБА_5 звільнено з посади начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління ДПС України згідно з пп.6 п.127 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній України, та зараховано у розпорядження начальника ПнРУ ДПС України.

По закінченню досудового розслідування у даному кримінальному провадженні працівниками Генеральної прокуратури України складено обвинувальний акт, який 29.09.2014 року направлено до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

25.09.2014 року відносно ОСОБА_5 зареєстровано кримінальне провадження №0000971, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 410 КК України.

31.10.2014 року ОСОБА_5 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 410 КК України.

За результатами досудового розслідування, матеріали кримінального провадження разом з обвинувальним актом щодо ОСОБА_5 працівниками Генеральної прокуратури України передано для розгляду до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду вказані вище кримінальні провадження, було об'єднано в одне судове провадження (справа № 161/15 864/14).

06.06.2016 року вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі №161/15864/14-к ОСОБА_5, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 368 ч. 3 та 410 ч. 2 КК України виправдано у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень (а.с. 5-12).

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12.10.2016 року, вирок Луцького міськрайонного суду від 06.06.2016 року в даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без змін (а.с. 13-19).

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

З наведеного слідує, що у зв'язку з постановленням судом виправдувального вироку позивач ОСОБА_5 обрав належний спосіб захисту права і в установленому законом порядку звернувся до суду за його захистом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"(далі- Закону).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону.

Встановлено, що ОСОБА_5 наказом Голови Державної прикордонної служби України №664-ос від 11.08.2014 року зарахований в розпорядження начальника Північного регіонального управління ІІ категорії Державної прикордонної служби, згідно з п.6 п.127 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державної прикордонної служби, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009 (далі Положення №1115/2009). Такий наказ був виданий у зв'язку з порушенням відносно ОСОБА_5 кримінальної справи, прийняття судом ухвали про відсторонення останнього від посади.

Пунктом 6 п.127 Положення №1115/2009 передбачено, що перебування військовослужбовців у розпорядженні начальників органів Держприкордонслужби допускається у разі коли стосовно військовослужбовця вжито запобіжний захід у кримінальній справі у виді взяття під варту або за вироком суду застосовано таке покарання, як арешт до скасування чи зміни запобіжного заходу або до постановлення судом вироку чи відбуття кримінального покарання у виді арешту.

Тобто, перебування позивача у розпорядженні начальника органів Дерприкордонслужби відповідно до цієї норми могло тривати протягом часу дії запобіжного заходу у виді взяття під варту - до 04.10.2014 року, або до часу внесення застави (а.с.53-54). Станом на 11.08.2014 року ОСОБА_5 внесено заставу і він звільнений з-під варти.

У тексті названого вище Наказу Голови Держприкордонслужби указується про зарахування полковника ОСОБА_5 у розпорядження начальника Північного регіонального управління, звільнивши його з посади.

Покликаючись на цей наказ, прокурор в апеляційній скарзі доводить, що ОСОБА_5 міг вимагати компенсації лише за три дні, оскільки винних дій прокуратури у звільненні останнього з посади не має, а позивач наказу про своє звільнення не оспорював.

Такі доводи прокурора спростовуються наступним.

Згідно з положеннями ст.8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень ст.ст. 3, 15 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів.

Принцип верховенства права означає підпорядкування діяльності всіх без винятку державних інститутів потребам реалізації й захисту прав людини; по-друге, пріоритетність цих прав перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Встановлено, що унаслідок незаконного кримінального переслідування, яке тривало близько двох років, ОСОБА_5 був позбавлений права отримувати грошове забезпечення у період з 05.08.2014 року по 12.10 2016 року та поніс витрати на правову допомогу.

Ураховуючи зібрані у справі докази, норми законів, які регулюють спірні правовідносини та сутність принципу верховенства права, суд першої інстанції з метою захисту прав людини, які були порушені невиправданими діями державних органів, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування позивачеві втрачених грошових доходів та погодився з правильністю обраного способу захисту права.

Довідкою Державної прикордонної служби від 13.04.2017 року № 14/5164, наказами Начальника Луцького прикордонного закону від 05.09.2014 року № 989-аг, Голови Державної прикордонної служби України № 664-0с від 11.08.2014 року та від 20.12.2016 року № 1282-ос стверджується, що у період з 05.10.2014 року по 31 жовтня 2016 року ОСОБА_5 перебував у розпорядженні начальника Північного регіонального управління, із військової служби він звільнений не був (а.с.121-126).

Структура, умови, порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України визначається Постановою Кабінету Міністрів від 07.11.2007 року № 1294 та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року № 425 (далі - Інструкція №425). Тому Генеральна прокуратура та Державна казначейська служба безпідставно посилається на недотримання судом постанови Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення заробітної плати», дія якої не поширюється на військовослужбовців.

У період перебування в розпорядженні грошове забезпечення позивачеві не виплачувалося, що відповідає вимогам п. 4.5.2 Інструкції №425 (а.с.118). Невиплата грошового забезпечення мала місце саме у зв'язку із зарахуванням у розпорядження відповідного начальника, а таке зарахування у свою чергу було пов'язане порушенням кримінальної справи.

Та обставина, що у наказі Голови Державної прикордонної служби України № 664-ос від 11.08.2014 року і вжито термін «звільнення з посади», не має правового значення для вирішення указаного спору, позивач не втратив права на відшкодування втраченого грошового забезпечення, оскільки із системного аналізу Положення №1115/2009 вбачається про неможливість зарахування у розпорядження начальників органів Держприкордонслужби осіб без звільнення з посади.

Перебування ОСОБА_5 у розпорядженні начальника органів Держприкордонслужби до набрання виправдувальним вироком законної сили відповідає п.5 ст. 127 Положення №1115/2009, яким передбачено, що зарахування військовослужбовців у розпорядження начальників допускається у разі відсторонення обвинуваченого від посади під час провадження досудового слідства - до завершення досудового слідства, а якщо вчинено злочин у сфері службової діяльності - до набрання вироком законної сили.

За приписами ст.1 , пунктів 1,4 ст.3 Закону, п.1 ст.7 Положення про застосування Закону у разі постановлення виправдувального висновку громадянинові повертаються заробіток та інші грошові доходи.

Встановлено, що військовослужбовцям виплачується грошове забезпечення, яке п.1.2 Інструції №425 визначено як гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з п. 4.5.4 Інструкції №425, у разі ухвалення судом виправдувального вироку, закриття кримінального провадження військовослужбовцям, які були відсторонені від посад, поновлюється виплата посадових окладів та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які вони не отримували у зв'язку з відстороненням від посад, з дня, з якого вони стали до виконання обов'язків за посадою.

При цьому грошове забезпечення, яке втратили військовослужбовці внаслідок незаконних дій, відшкодовується їм відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". Отже не тільки нормами Закону і Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» гарантовано право ОСОБА_5 одержати відшкодування втрачених доходів у зв'язку з постановленням виправдувального вироку, а й підзаконними нормативно-правовими актами, якими урегульовані питання виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби додатково роз'яснено про можливість захисту прав у спосіб, який обрав ОСОБА_5

Відповідно до п.1.5 Інструкції № 425 розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, виходячи з кількості календарних днів у цьому місяці.

Виправдувальний вирок відносно ОСОБА_5 набрав чинності 12.10.2016 року (а.с.13, 53-54).

У зв'язку з кримінальним переслідуванням ОСОБА_5 не виплачувалось грошове забезпечення, розмір втраченого доходу слід рахувати з часу відсторонення по 12.10.2016 року, з урахуванням п.1.5 Інструкції № 425.

З наданої до суду апеляційної інстанції довідки вбачається, що грошове утримання позивача за період з 01.10 по 12.10 2016 року становить 9829.71 грн.(а.с. 20, 119).

Згідно з листом Державної прикордонної служби України від 13.04.2017 року № 14/5164, на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва про відсторонення від посади позивачеві виплачено оклад за військовим званням у сумі 270 грн. та надбавка за вислугу років у сумі 94 грн. 50 копійок. Інші види забезпечення, які входять до структури грошового забезпечення не виплачувались, що відповідає вимогам п. 4.5.2. Інструкції №425, згідно з якою військовослужбовцям, відстороненим від посад відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, з наступного після відсторонення від посад дня за період, протягом якого вони не перебували на посаді, виплачуються оклади за військовими званнями та надбавка за вислугу років.

Отже, у довідці № 574 від 21.10.2016 року розмір втраченого грошового забезпечення зазначений за період з 05.08.2014 року без врахування виплаченого за цей період окладу та розміру надбавки за вислугу років, які були виплачені згідно з п 4.5.2 Інструкції (а.с.20, 120).

Виходячи з довідок про грошове забезпечення, право на яке він втратив за період з 05.08.2014 року по 12.10.2016 року, розмір втрачених доходів складає-232 286грн. 08 коп.(30424.53грн. (з 05.12.2014р. по 31.12.2014р.) + 83540.60грн. ( з 01.01.2015р. по 31.12.2015р.) + (124524.36грн. - 6103.41грн.) за період з 01.01.2016 по 12.10.2016р. При цьому сума 6103.41грн. це 15933.12 грн. за жовтень 2016 року згідно довідки № 575 від 21.10.2016 року за мінусом 9 829.71грн. за період з 01.10.2016р. по 12.10.2016р. року згідно довідки від 12.04.2017 № 11/5088 (а.с.20-22, 117-119,120).

Оскільки суд першої інстанції при визначенні розміру втрачених грошових доходів не врахував тієї обставини, що позивач має право на одержання такої виплати по день набрання вироком законної сили - по 12.10.2016 року, та безпідставно стягнув грошову суму за жовтень 2016 року, рішення суду у цій частині підлягає зміні, шляхом стягнення на користь позивача 232 286 грн. 08 копійок.

Доводи апелянтів про ненадання позивачем доказів про розмір понесених витрат на правову допомогу, відсутність розрахунку і обґрунтування цих витрат спростовується довідкою Луцького міськрайонного суду від 03.11.2016 року про тривалість судових засідань у кримінальній справі, квитанцією від 17.11.2016 року про прийняття від ОСОБА_5 67 933.33 грн. за надану правову допомогу, Договором про надання правової допомоги, довідкою адвоката ОСОБА_8 від 26.04.2017 року про внесення відомостей про одержаний гонорар до Книги обліку доходів платника єдиного податку, актом прийому-передачі до Договору про надання правової допомоги від 17.11.2016 року, у пунктах 2.3.4.5. наведено обґрунтування розміру витрат (а.с. 23-26, 113-116).

Покликання Генеральної прокуратури про наявність підстав для закриття провадження у справі суперечить п.2 ст.11 , п.12 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" якими передбачено право особи звернутися з вимогою про визначення розміру шкоди, утому числі втрачених грошових доходів саме до суду, у разі постановлення виправдувального вироку.

Інші доводи апеляційних скарг зводяться до суб'єктивного тлумачення обставин справи та вимог закону, а тому не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 303,304,306, 314, 316 ЦПК України колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги відповідачів Державної казначейської служби України та Генеральної прокуратури України задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2017 року в даній справі в частині стягнення розміру втрачених грошових доходів змінити.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_5 232286 (двісті тридцять дві тисячі двісті вісімдесят шість) гривень 08 копійок на відшкодування втрачених грошових доходів, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді: