Головуючий в 1 інстанції: Решетняк І.В.
Доповідач: Тимченко О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Мірута О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря Яворського О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства ,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства задоволено: визнано за ОСОБА_2 батьківство відносно дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погодившись з вказаним рішенням суду відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивач фактично змінив предмет позову вже після початку розгляду справи, а суд всупереч нормам закону прийняв змінену позовну заяву та розглянув по суті. Вважає, що надані позивачем докази достовірно не підтверджують факт його батьківства, оскільки допитані у судовому засіданні свідків підтвердили лише факт спільного проживання сторін, а від проведення судово-генетичної експертизи позивач відмовився. Крім того, вважає що позивач пропустив річний строк для звернення до суду з вимогою про визнання його батьківства, а суд безпідставно відмовив відповідачу у застосування позовної давності.

Позивач в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав просив її задовольнити.

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не зявились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходи з їх доведеності.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що за актовим записом про народження № 09 від 21 червня 2010 року, складеного виконкомом Берестівської сільської ради Бахмутського (Артемівського) району Донецької області, 04 червня 2010 року відповідач народилася доньку ОСОБА_3, відомості про батька якої записано зі слів матері ( а.с. 33,34).

Згідно ч.2 ст.128 Сімейного кодексу України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 і ч.2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.9 своєї Постанови від 15.05.2006 року « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини,коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст.212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності,а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 46 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того,хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Позивачем в обґрунтування позовних вимог надана суду довідка виконавчого комітету Берестівської сільської ради Бахмутського району Донецької області від 20 вересня 2016 року № 02-27/358 (а.с.6), згідно з якою відповідач мешкала та була зареєстрована разом з малолітньою донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, - з 12 січня 2010 року по 17 квітня 2013 року у с. Берестове Бахмутського району Донецької області, та фотокартки (а.с.39,40) з зображенням позивача та відповідача разом з малолітньою дитиною. Факт спільного проживання позивача та відповідача з 2009-2010 року по 2013-2014 роки разом з малолітньою дитиною підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 , відповідач в свою чергу не надала суду доказів, якій спростовували вимоги позивача.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволені позовних вимог.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 08 лютого 2017 року клопотання представника позивача ОСОБА_8 про призначення по справі судової біолого-генетичної експертизи задоволено частково: призначено по справі судову біолого-генетичну експертизу, на вирішення якої постановлено наступне питання : Чи може бути ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, біологічним батьком дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 118-120). В звязку з неявкою відповідача ОСОБА_1 разом з дитиною 27 березня 2017р., 24 квітня 2017 р., 12 червня 2017 р. на експертизу ухвала Апеляційного суду Донецької області від 08 лютого 2017 року була повернута без виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки призначена у даній справі за клопотанням позивача експертиза не проведена у зв'язку із неявкою відповідачки з дитиною, будь - яких належних та допустимих доказів відсутності кровного споріднення позивача з неповнолітньою ОСОБА_3 відповідачкою не надано, на неодноразові питання суду , чому відповідачка заперечує батьківство позивача, представник відповідача не надав жодних пояснень , яки б ставили під сумнів висновки суду, щодо батьківства ОСОБА_2, відносно неповнолітньої ОСОБА_3, особисто зявитись у судове засідання відповідачка не забажала, тому апеляційний суд вважає висновок суду вірним, доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги, щодо пропуску позивачем строків позовної давності .

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересів.

Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право предявити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

У частині другій цієї статті закріплено, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

На підставі викладених норм сімейного права можна зробити наступні висновки. Законодавець у частині першій статті 20 СК України закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить у відповідності до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Тому положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може бути поширене на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 27 квітня 2017 року у справі за № 6-617цс17.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги проте, що одночасно з позовом про визнання батьківства позивач повинний буз заявити вимоги про виключення відомостей про батька з актової записи про дитину.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.6 своєї Постанови від 15.05.2006 року « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства.

Згідно зі ст. 129 СК зазначена особа може звернутися з такими вимогами у межах строку позовної давності (один рік), перебіг якого починається з дня, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

У тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини.

Як вбачається із копії актової записи про народження № 09 від 21 червня 2010 року на імя ОСОБА_3 , відомості про батько дитини внесені зі слів матері ( а.с.34).

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, висновки суду вони не спростовують.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК України та розяснень що містяться у п. 18 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, а тому апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України , апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 грудня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: