Справа № 357/6566/15-ц
У Х В А Л А

04 серпня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Л. М. ,

при секретарі Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 в м. Біла Церква матеріали скарги Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», заінтересована особа: Білоцерківський міський відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на бездіяльність державного виконавця,-

В С Т А Н О В И В :

До суду звернувся ПАТ «Кредобанк» із скаргою на бездіяльність державного виконавця Білоцерківського ВДВС ГТ УЮ у Київській області мотивуючи її тим, що 17 червня 2016 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №51460352 на примусове виконання виконавчого листа, що видав Білоцерківський міськрайонний суд Київської області відповідно до рішення у справі №357/6566/15 від 15 грудня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості. Представник скаржника вважає, що державним виконавцем грубо порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», тому вона просила суд визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Білоцерківського ВДВС ГТ УЮ у Київській області щодо вчинення виконавчих дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, зобовязати державного виконавця здійснити всі можливі виконавчі дії з виконання рішення суду, зобовязати державного виконавця надати відповідь на запит про хід виконавчого провадження та перевірку майнового стану боржника в рамках виконавчого провадження, зобовязати державного виконавця викликати боржника ОСОБА_1 з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, зобовязати державного виконавця звернутись до суду з поданням щодо примусового приводу боржника ОСОБА_1, зобовязати державного виконавця направити платіжні вимоги в ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Альфа-Банк» в рамках виконавчого провадження, зобовязати державного виконавця винести постанову про арешт майна боржника, а саме: автомобіль марки HYUNDAI, модель SANTA FE, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, зобовязати державного виконавця здійснити реалізацію вказаного автомобіля.

В судове засідання представник скаржника не зявилась, надіслала заяву про розгляд справи без її участі.

Білоцерківський ВДВС ГТ УЮ у Київській області свого представника в судове засідання не направив, про місце, час та дату розгляду скарги повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

Суд, дослідивши матеріали скарги та копію виконавчого провадження, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Судом встановлено, 17 червня 2016 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №51460352 на примусове виконання виконавчого листа, що видав Білоцерківський міськрайонний суд Київської області відповідно до рішення у справі №357/6566/15 від 15 грудня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 131 853,47 грн. на користь ПАТ «Кредобанк». Копію постанови надіслано боржнку та стягувачу. Іншою постановою від тієї ж дати накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження в межах суми заборгованості.

В ході проведення виконавчих дій було виявлено банківські рахунки боржника у ПАТ КБ «ПриватБанк» за №3085, №053120575 та у ПАТ «Альфа-Банк» за №7104, №7101. На кошти, що містяться на цих рахунках, державним виконавцем накладено арешт, що підтверджується копією відповідної постанови від 08 серпня 2016 року.

Згідно відповіді Відділу Держгеокадастру у м.Біла Церква на запит державного виконавця, земельні ділянки за ОСОБА_1 не зареєстровано.

Державним виконавцем було зроблено запит до Білоцерківського районного відділу Управління державної міграційної служби України з приводу наявності у боржника закордонного паспорту, однак відповідь на цей запит в матеріалах виконавчого провадження відсутня.

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем оголошено в розшук рухоме майно боржника ОСОБА_1, а саме автомобілі PEUGEOT 308 д.н.з. 10ВС2572, HYUNDAI SANTA FE д.н.з. НОМЕР_1, MERCEDES-BENZ SPRINTER д.н.з. 10ВН0808, MERCEDES-BENZ VITO д.н.з. НОМЕР_2, що підтверджується постановою від 03 липня 2017 року.

Станом на дату розгляду скарги судом, виконавче провадження не завершено.

Розглядаючи скаргу по суті на предмет обґрунтованості наведених у ній доводів та підтвердження чи спростування протиправності дій державного виконавця, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як зазначено в п.3 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Відповідно до ст.10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Враховуючи наявні в матеріалах виконавчого провадження постанови державного виконавця винесені в процесі примусового виконання виконавчого документу, його запити та відповіді на них, виклик боржника та акти державного виконавця, інші матеріали виконавчого провадження, суд вважає, що вимога представника скаржника щодо визнання протиправною бездіяльності державного виконавця щодо вчинення виконавчих дій з виконання рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк», є необґрунтованою, адже державним виконавцем вчинялись дії передбачені ст.18 Закону України «Про виконавче провадження». Матеріалии скарги чи виконавчого провадження не містять доказів того, що жодна з винесених постанов державно виконавця оскаржувалась, або що хтось з учасників виконавчого провадження раніше звертався до суду з скаргою на його дії.

Щодо вимоги стягувача зобовязати державного виконавця здійснити всі можливі виконавчі дії з виконання рішення суду, то суд звертає увагу представника стягувача на те, що обовязок державного виконавця вживати передбачені законом заходи щодо примусового виконання рішення, прямо передбачений законодавцем у ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», тому додаткове зобовязання судом державного виконавця до вчинення таких дій з приписами закону не узгоджується, отже така вимога стягувача не може бути задоволена.

Крім того, стягувач просив суд зобовязати державного виконавця надати відповідь на запит про хід виконавчого провадження та перевірку майнового стану боржника в рамках виконавчого провадження. На підтвердження бездіяльності державного виконавця щодо надання відповіді на такий запит стягувача, ПАТ «Кредобанк» додає до скарги копії запитів про хід виконавчого провадження від 11 липня 2016 року за №2016/07/11-1, від 12 жовтня 2016 року за №2016/10/12-1, від 15 грудня 2016 року за №2016/12/15-1 від 15 грудня 2016 року, від 03 березня 2017 року за №2017/03/03-1 адресовані державному виконавцю та копії фіскальних чеків на оплату послуг відділення поштового звязку.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний, розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

В той же час, в матеріалах виконавчого провадження відсутні згадані вище запити стягувача, а його представником не додано до скарги доказів отримання відділом ДВС адресованих їм скарг.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оскільки вказані запити надсилались до ДВС рекомендованим листом, доказом отримання цих листів слугує зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, які до скарги додані не були. З копій фіскальних чеків не можливо встановити, які саме документи були надіслані до ДВС стягувачем. В звязку з цим, хоча законом і зобовязано державного виконавця розглядати заяви сторін, однак за відсутності належних доказів отримання державним виконавцем зазначених запитів, вимога стягувача про зобовязання останнього надати на них відповідь задоволенню не підлягає.

Крім того, суд звертає увагу представника ПАТ «Кредобанк», що Законом України «Про виконавче провадження», стягувач наділений широким колом прав, в тому числі знайомитись з матеріалами виконавчого провадження. Більше того, сторони виконавчого провадження мають доступ до автоматизованої системи виконавчого провадження (ч.1 ст. 19 Закону).

ПАТ «Кредобанк», крім іншого, просив суд зобовязати державного виконавця викликати боржника ОСОБА_1 з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні №51460352. В матеріалах виконавчого провадження міститься копія виклику державного виконавця адресована боржнику ОСОБА_1 щодо стягнення з нього боргу на користь ПАТ «Кредобанк» в розмірі 131 853,47 грн. Вказана сума підлягає стягненню з боржника ОСОБА_1 на підставі виконавчого листа №357/6566/15 від 15 грудня 2015 року, що видав Білоцерківський міськрайонний суд Київської області. Будь-які інші виконавчі документи в розмінні статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», в матеріалах виконавчого провадження відсутні, на що представник скаржника уваги не звернув. Враховуючи зазначене, вказана вимога не може бути задоволена.

Питання примусового приводу боржника до ДВС врегульовано п.14 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» де вказано, що у разі якщо боржник без поважних причин не зявився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу.

В матеріалах виконавчого провадження міститься виклик державного виконавця адресований ОСОБА_1 Докази отримання цієї вимоги боржником матеріали виконавчого провадження не містять. Разом з тим, матеріали містять Акти державного виконавця від 23 квітня 2017 року та 01 серпня 2017 року про вихід державного виконавця за адресою проживання боржника, однак ОСОБА_1 у помешканні не виявилось. В звязку з наведеними обставинами, не можна однозначно стверджувати, що ОСОБА_1 знав про те, що його викликають до ДВС, як і не відома причина відсутності боржника за місцем проживання. Тому, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 без поважних причин не зявився за викликом виконавця, а відтак і застосовувати до нього привід. Більше того, звернення до суду з поданням про привід боржника є правом, а не обовязком державного виконавця, про що прямо зазначено у ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги стягувача про зобовязання державного виконавця звернутись до суду з вказаним поданням.

Щодо вимоги ПАТ «Кредобанк» про зобовязання державного виконавця направити платіжні вимоги в ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Альфа-Банк», суд вказує на таке.

Як вже вказувалось вище, 08 серпня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника на рахунках в ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Альфа-Банк». Вказану постанову прийнято до виконання банками, однак на зазначених рахунках ОСОБА_1 відсутні кошти, що підтверджується відповідями ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19 серпня 2016 року та ПАТ «Альфа-Банк» від 27 січня 2017 року адресованими виконавцю, які містяться в матеріалах виконавчого провадження. З огляду на вказані обставини, зазначена вимога стягувача не може бути задоволена.

Стягувач просив суд зобовязати державного виконавця винести постанову про арешт майна боржника, а саме: автомобіль марки HYUNDAI, модель SANTA FE, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, та здійснити реалізацію вказаного автомобіля. Як вбачається з копії постанови державного виконавця від 17 червня 2016 року, виконавцем накладено арешт на все майно боржника та встановлено заборону на його відчуження в межах суми стягнення. Таким чином, слід дійти висновку, що автомобіль HYUNDAI, модель SANTA FE, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 вже знаходиться під арештом саме з 17 червня 2016 року, оскільки є майном боржника. Перепоною реалізації цього автомобіля обєктивно слугує те, що він перебуває у розшуці на підставі постанови державного виконавця від 03 липня 2017 року. Отже, стягувачу слід відмовити в задоволенні такої вимоги.

Відповідно до розяснень наданих в п.18 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв'язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Враховуючи встановлені по скарзі обставини у сукупності з наведеними вимогами закону, суд вважає, що стягувач свій обовязок доказування не виконав, належних доказів бездіяльності державного виконавця щодо вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №51460352 суду не надав, в той час, як у самому виконавчому провадженні міститься достатньо доказів на підтвердження того, що державним виконавцем належним чином та у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» вживаються заходи примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк».

Таким чином, обставини викладені стягувачем у скарзі не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, тому у її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.383-387 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення або протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_2