Ухвала

іменем україни

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, визнання недійсним витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та зобов'язання видати свідоцтво про право власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної діївід 05 червня 2015 року, визнання недійсним витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 серпня 2013 року та зобов'язання видати свідоцтво про право власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина на земельну ділянку.

Вважаючи себе єдиною спадкоємицею по закону вона звернулася до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5, однак отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька лише на грошові внески, а в отриманні свідоцтва на земельну ділянку їй було відмовлено, в зв'язку з тим, що відповідно до витягу з ДЗК за № НВ-013 від 26 листопада 2013 року право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року.

Посилаючись на те, що вона надала нотаріусу правовстановлюючийдокумент, а саме державний акт про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку від 22 червня 2000 року, перешкод для вчинення нотаріальної дії не було, оскільки право власності на земельну ділянку за ОСОБА_6 було зареєстровано вже після смерті ОСОБА_5 за рішенням суду, яке на спадкові права позивача не впливає, оскільки на момент смерті батька земельна ділянка залишалася його власністю, а тому являлась спадковим майном.

В зв'язку з викладеним просила суд, позов задовольнити, визнати незаконною постанову Мелітопольського державного нотаріуса Лайзорик О.Ф. від 05 червня 2015 року про відмову їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку розташовану по АДРЕСА_1, визнати недійсним витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 серпня 2013 року, зобов'язати Мелітопольську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво про право власності на спадщину за законом на земельну ділянку площею 600,14 кв.м, що належала на підставі державного акту про право власності від 22червня 2000 року ОСОБА_5

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Судами встановлено, що ОСОБА_5, який був батьком ОСОБА_4, помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі рішення Мелітопольської міської ради № 2/7 від 12 червня 2000 року ОСОБА_5 була приватизована земельна ділянка площею 0,1062 га розташована по АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку, власником якого ОСОБА_5 став відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 квітня 1994 року.

На підставі договору купівлі - продажу від 05 травня 2001 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (на теперішній час ОСОБА_4), ОСОБА_5 відчужив позивачу частину зазначеної земельної ділянки площею 461, 22 кв. м.

ОСОБА_4 отримала державний акт від 03 липня 2001 року на право власності на земельну ділянку площею 0,046192 кв. м розташовану по АДРЕСА_1.

Після продажу позивачу частини земельної ділянки, у власності ОСОБА_5 залишилася земельна ділянка площею 600, 14 кв.м на яку останній отримавдержавний акт 05 червня 2007 року, а 25 жовтня 2007 року подарував її ОСОБА_4

Відповідно до договору купівлі - продажу від 10 листопада 2006 року, ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 600, 14 кв. м.

Рішенням Мелітопольського міськорайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року і яке набрало законної сили, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 (як правонаступника ОСОБА_5) задоволено частково. Визнано право власності за ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 600, 14 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м з моменту укладання договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року, визнано недійсним договір дарування зазначеної земельної ділянки площею 600, 14 кв. м, укладений 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання її права на спадкування за законом на земельну ділянку площею 600, 14 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, скасовано рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року та ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 листопада 2011 року й відмовлено в задоволенні позову.

Відповідно до даних з ДЗК від 26листопада 2013 року здійснено запис, на підставі судового рішення, про факт набуття ОСОБА_6 права власності на земельну ділянку з 10 листопада 2006 року.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 розділу І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальних дій, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України.

Згідно з п.п. 1 п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Положенням п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: право власності на нерухоме майно.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (ст. 202 ЗК України).

Нормою ст. 68 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє, зокрема, склад спадкового майна, а згідно вимог п. 4.14 глави 10 розділу II Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє, зокрема, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребуються документи, які підтверджують вказані факти. За змістом п. 4.20 названої Інструкції, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку провадиться, зокрема, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, витягу з поземельної книги, витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки землі, та за наявності витягу з Державного земельного кадастру.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, обґрунтовано виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог, оскільки встановлено належними та допустимими доказами факт того, що на момент смерті ОСОБА_5, земельна ділянка площею 600, 14 кв. м та розташований на ній житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, спадкодавцю не належала й до складу його спадкового майна не входила, через те, що право власності на вказану земельну ділянку з 10 листопада 2006 року за рішенням суду, яке на теперішній час не скасовано, набула ОСОБА_6

При цьому, судами першої та апеляційної інстанцій дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що під час укладення договору купівлі - продажу між її батьком та ОСОБА_6 не було укладено угоди про земельну ділянку, тому право власності на земельну ділянку не перейшло до останньої, оскільки відповідно до ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, спростовується рішенням Мелітопольського міськорайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, яким визнано право власності за ОСОБА_6 на земельну ділянку.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що в матеріалах справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, відсутня ухвала про залучення позивача в якості правонаступника померлого ОСОБА_5 висновків судів не спростовує.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

Є.П. Євграфова

О.В. Кадєтова