Справа № 161/5701/17
Провадження № 2/161/2273/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

при секретарі Заболотько Д.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1Р

представника відповідача ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійним договору позики, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійним договору позики.

Свій позов обґрунтовує тим, що з 29.06.2012 року перебуває в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3

Вказує, що в липні 2016 року серед документів чоловіка знайшла постанову державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження, з якої дізналась, що згідно виконавчого листа, виданого 24.02.2016 року Луцьким міськрайонним судом з її чоловіка проводиться стягнення заборгованості на користь ОСОБА_5 в розмірі 70443,12 грн.

В подальшому, вона дізналась, що борг виник внаслідок отримання її чоловіком коштів у відповідача в розмірі 60000,00 грн. за договором позики від 21.10.2013 року.

Разом з тим, про намір та факт отримання коштів у борг, її чоловік не повідомляв та не отримував від неї згоди на отримання цих коштів. Крім того, їй також невідомо, куди і на які потреби її чоловік використав позичені кошти.

Зазначає, що внаслідок отримання такої позики у неї із чоловіком фактично виникло спільне зобовязання щодо її повернення, з чим вона не погоджується, оскільки кошти не були використані в інтересах їх сімї, а тому вважає укладення договору позики без її згоди таким, що не відповідає вимогам законодавства, а тому просить визнати його недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у заяві та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Третя особа в судовому засіданні просив задовольнити позов.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справ, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29.06.2012 року, що стверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (а.с. 4).

Крім того, як зясовано в судовому засіданні і сторонами не оспорюється, 21.10.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір безпроцентної позики, згідно якого ОСОБА_3 отримав в борг від ОСОБА_5 60000,00 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від у справі № 6-55ц13.

При цьому, як слідує із пояснень представника позивача та третьої особи, вказаний договір позики був укладений не в інтересах сімї, кошти також використані не в інтересах сімї, а тому він не породжує для ОСОБА_4 ніяких обовязків, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним у звязку з відсутністю згоди позивача на його укладення.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Проте, позивачем та його представником всупереч ст. 60 ЦПК України не представлено суду належних та допустимих доказів порушення вимог закону при укладенні договору позики, а також стосовно того, що оспорюваний договір укладений не в інтересах сімї, а тому, оцінивши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають через їх безпідставність.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 209, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 61 СК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійним договору позики від 27 жовтня 2013 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк