Справа № 344/2300/15-ц
Провадження № 22-ц/779/918/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Максюта
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.

з участю: представників відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення права на спадкування та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, за апеляційною скаргою ОСОБА_5, що діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 07 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про усунення права на спадкування та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, зазначивши, що 15 січня 2015 року Івано-Франківською державною нотаріальною конторою відповідачці ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом за правом представлення на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6, сестра якої ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Попередніми рішеннями судів встановлено, що ОСОБА_6 страждала стійким хронічним психічним розладом, що позбавляло її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними станом на момент посвідчення заповітів. Оскільки вона є спадкоємцем наступної черги спадкування, а відповідачка як племінниця ОСОБА_6, до смерті тітки не провідувала її, не здійснювала догляду за хворою, не надавала допомоги на лікування, то просила усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за правом представлення, видане ОСОБА_4 15.01.2015 року Івано-Франківською державною нотаріальною конторою по реєстру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6, сестра якої ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення права на спадкування та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину відмовлено.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у стягнення з ОСОБА_3 витрат за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_2

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5, що діє в інтересах ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального права та неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Апелянт зазначає, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.11.2014 року скасовано державну реєстрацію права на об'єкт нерухомого майна, проведену на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3, що стало підставою для видачі 15 січня 2015 року Івано-Франківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом за правом представлення на спадкове майно. Однак рішенням Івано-Франківського апеляційного суду від 27.01.2015 року зазначене рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким в позові щодо скасування державної реєстрації за Магас права власності на квартиру відмовлено. Тобто на момент розгляду справи є фактично два реєстраційних записи власності на спірну квартиру.

Щодо рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про усунення ОСОБА_4 від спадкування, то апелянт зазначає, що підставою, яка давала право звернення з даною вимогою було зокрема, те, що попередніми рішеннями судів встановлено, що покійна ОСОБА_6 страждала стійким хронічним психічним розладом, що позбавляло її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними станом на час посвідчення заповітів. В судовому засіданні представлені докази, що племінниця ОСОБА_4 до смерті своєї тітки не провідувала її, не здійснювала ніякого догляду за хворою, а ОСОБА_3 проживала разом з нею тривалий час, здійснювала постійний догляд, тому при вказаних обставинах рішення суду не може залишатися в силі.

Просила рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Додаткове рішення стороною відповідача не оскаржується.

У судове засідання апелянт не з»явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Вислухавши представників відповідача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.303 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не є необгрунтованою, виходячи з наступного.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон, який їх регулює.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень частини 5 стаття 1224, ст.ст. 1266, 1301 ЦК України, встановивши, що ОСОБА_4 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_4 ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_6, яка через тяжку хворобу була у безпорадному стані, а тому позовна вимога про усунення від права на спадкування є необґрунтованою, у державного нотаріуса були всі підстави для видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом за правом представлення і підстави для визнання його недійсним відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22.03.2006 року (а.с.6 т. 1)

Між сторонами по справі мали місце спори про спадкування майна після смерті ОСОБА_6, які вирішено в судовому порядку.

Так, із оглянутих у судовому засіданні колегією суддів апеляційного суду цивільних справ 0907/2-452/2011, №0907/18642/12, №344/13048/14-ц встановлено, що у серпні 2006 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання заповітів недійсними, посилаючись на те, що внаслідок хвороби її тітка ОСОБА_6 під час складання заповітів від 20 жовтня 2004 року та від 20 березня 2006 року на ім'я ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У жовтні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, в якому послалася на те, що померла ОСОБА_6 страждала психічними розладами ще з 1993 року та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту від 05 серпня 2003 року, яким заповідала своє майно ОСОБА_4 (Справа 0907/2-452/2011). Остаточним рішенням по справі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 серпня 2012 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2013 року, позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано заповіти ОСОБА_6, складені 05 серпня 2003 року, 20 жовтня 2004 року та 20 березня 2006 року, недійсними (а.с.20-21,140-144 т.1).

Отже, рішення суду від 20 серпня 2012 року набрало законної сили.

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 14 травня 2007 року(а.с.8 т.1) на підставі заповіту, що визнаний судом недійсним, на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3 (справа №0907/18642/12). Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 квітня 2013 року, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.03.2014 року в частині визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, позов ОСОБА_4 задоволено та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою, видане 14 травня 2007 року за реєстровим №4-1007 на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3 (а.с.64-66, том 1). У касаційному порядку ці рішення суду першої та апеляційної інстанції не оскаржені та набрали законної сили.

01 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації прав на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1, проведеної на підставі визнаного недійсним свідоцтва на спадщину за заповітом, виданого 14.05.2007 року на вказану квартиру на ім'я ОСОБА_3 (справа №344/13048/14-ц). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2015 року, яке набрало законної сили, заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2014 року про задоволення позову скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третьої особи реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції про скасування державної реєстрації права на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1, відмовлено у зв»язку із незалученням до участі у справі у якості відповідача реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції (а.с.22-23,24-25, 136-137,138-139 т.1). У касаційному порядку рішення судів по зазначеній справі не оскаржено.

15.01.2015 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом за правом представлення, відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_6, а саме квартири АДРЕСА_1 є її племінниця - ОСОБА_4, що проживає в АДРЕСА_2, сестра якої ОСОБА_7, померла ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.7 т. 1).

З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, сформованого 15.01.2015 року, встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 (а.с.134) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 15.01.2015 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори (а.с.134).

Із довідки, виданої КП «Єдиний розрахунковий центр» від 20.01.2015 року встановлено, що ОСОБА_3 проживає в м. Івано-Франківську за адресою АДРЕСА_1, являється уповноваженим власником (основним квартиронаймачем), тобто у спірній квартирі (а.с.29)

Із матеріалів копії спадкової справи після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, витребуваної колегією суддів апеляційного суду, встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є племінницею померлої ОСОБА_6, мати ОСОБА_4 - ОСОБА_7, яка була рідною сестрою спадкодавця, померла ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто не була живою на час смерті спадкодавця, єдиним спадкоємцем після смерті тітки ОСОБА_6 є відповідач по справі, у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини прийняла її, подавши відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України 15.08.2006р. заяву про прийняття спадщини. 15 січня 2015 року відповідачем державному нотаріусу подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом по праву представлення за законом і таке свідоцтво видано, що явилось предметом цього спору (а.с.221-281 т.1).

Спадкування після смерті ОСОБА_6 здійснюється за законом у зв»язку із відсутністю заповіту, що не оспорюється сторонами у судовому засіданні, тому право на спадкування за законом в силу положень частини 2 статті 1223 ЦК України одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України, а також спадкоємці за правом представлення відповідно до ст. 1266 ЦК України.

За змістом частини 5 статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих судам у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Позивач (апелянт) у своєму позові посилається на те, що попередніми рішеннями судів встановлено, що померла ОСОБА_6 страждала стійким хронічним психічним розладом - деменцією (недоумством) змішаного ґенезу (посттравматичного, судинного) і зазначене захворювання позбавляло її усвідомлювати свої дії та керувати ними станом на час посвідчення заповітів, а ОСОБА_4 до смерті тітки не провідувала її, не здійснювала ніякого догляду за хворою і не надавала будь-якої допомоги на лікування, хоча померла потребувала постійного догляду через важку хворобу, на підтримання життєдіяльності та лікування її позивачем витрачалися кошти на придбання ліків, продуктів харчування, предметів гігієни тощо. Вона проживала разом із спадкодавцем тривалий час, здійснювала постійний догляд, а у наступному і поховання ОСОБА_6 На підтвердження зазначених обставин позивачем подано лише акти амбулаторної посмертної судової-психіатричної експертизи (а.с.9-18).

Проте подані суду докази безспірно не підтверджують факт перебування спадкодавця в безпорадному стані, оскільки не містять відомостей про такий стан і у чому він виражався, потреби спадкодавця в допомозі саме відповідача, а також умисного ухилення відповідача від обов'язку надання спадкодавцеві допомоги.

Крім того, позивач не є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6, тому її цивільне право на спадкування не порушено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для усунення від права на спадкування ОСОБА_4 та вихнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом за правом представлення.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що підставою для реєстрації майнового права на квартиру стало скасоване рішення Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2014 року, то цей факт спростовується відомостями із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, сформованого 15.01.2015 року, згідно яких квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 (а.с.134) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 15.01.2015 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори. Таким чином, жодного відношення скасоване рішення суду до підстав реєстрації прав не має і доводи апелянта про те, що на момент розгляду спору є фактично два реєстраційних записи прав власності на спірну квартиру не заслуговують на увагу.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, що діє в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 07 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.О. Максюта

Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук