Справа № 373/240/17 Головуючий у І інстанції Керекеза Я. І.
Провадження № 22-ц/780/4469/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 6 08.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

08 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Іванової І.В., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року у справі за позовом заступника керівника Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Переяслав - Хмельницької районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування землі.

УСТАНОВИЛА:

у лютому 2017 році заступник керівника Бориспільської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що прокурорською перевіркою встановлено, що розпорядженням Переяслав-Хмельницької РДА Київської області за №1565 від 12.11.2008 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в межах Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Розпорядженням Переяслав-Хмельницької РДА за №703 від 02.07.2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 та передано їй земельну ділянку з кадастровим номером :02:039:0002, площею 0,9500 га, яка розташована на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

На вищезазначену земельну ділянку на ім`я ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ №603090 від 11.12.2009.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки №2543 від 29.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, ОСОБА_3 відчужила належну їй спірну земельну ділянку ОСОБА_2.

За таких обставин прокурор прийшов до висновку, що земельна ділянка, яка відводилася у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності, фактично відведена за рахунок земель водного фонду, а саме: 100 метрової прибережної захисної смуги р.Дніпро, що суперечить нормам закону.

Просив визнати недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області № 703 від 02.07.2009 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства». Також просить скасувати запис № 3288476 від 30.10.2013 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:039:0002 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 33), яка розташована за адресою: с.Циблі Переяслав-Хмельницький район Київська область. Крім того, просить витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 0,9500 га, кадастровий номер :02:039:0002, а також стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року в задоволенні позову відмолено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, прокуратура Київської області звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також судові витрати стягнути з відповідачів на рахунок прокуратури Київської області.

Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Апелянт, вважає, що судом першої інстанції до спірних правовідносин неправильно застосовано положення Цивільного кодексу України щодо застосування строку позовної давності, що обмежило право держави, в інтересах якої прокурор звернувся з позовом, на захист прав державної власності на землю, як учасника цивільних правовідносин, порушеного незаконним виданням органом виконавчої влади рішення з перевищенням наданих законом повноважень та набуттям відповідачами права приватної власності на спірну земельну ділянку водного фонду.

Крім того, судом не було встановлено, коли саме про порушене право довідався або міг довідатись державний орган, в інтересах якого предявлено позов, а також прокурор.

Повязуючи дату обізнаності вказаного прокурором у позовній заяві позивача щодо наявності порушень з обовязком прокурора саме з цієї дати здійснювати захист інтересів держави, судами фактично позбавлено прокурора, як самостійного учасника цивільного процесу, права здійснювати конституційні повноваження з представництва інтересів держави в суді з власної ініціативи у випадках, визначених законом, та самостійно реалізовувати надані йому процесуальні права та обовязки.

Також, апелянт, стверджує, що висновок суду першої інстанції про початок перебігу позовної давності з 11.12.2012 року, тобто з часу державної реєстрації ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку, і з якого, на думку суду, державі в особі Київської обласної державної адміністрації було відомо про порушення права власності держави на землю, не відповідає нормам ст. 261 ЦКУ.

Прокуратура Київської області зазначає, що Київська обласна державна адміністрація не була учасником правовідносин щодо безпосереднього надання у приватну власність спірної земельної ділянки та її подальшого продажу. До її функцій не віднесено виявлення порушень під час відведення у приватну власність на території області земель водного фонду і таке виявлене саме прокурором порушення на час подання апеляційної скарги залишається не усунутим, особливо зважаючи, що положення законодавства про доступ до публічної інформації, не регулюють правовідносини між державними органами та субєктами владних повноважень.

Станом на 11.12.2012 року ОСОБА_3 вже не була власником оспорюваної земельної ділянки, оскільки відчужила її за договором купівлі продажу від 29.04.2011 року на користь ОСОБА_2

Апелянт вважає, що висновок суду про початок перебігу позовної давності саме з 11.12.12 року є припущенням, адже будь яких доказів матеріали справи не містять.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до повідомлення КДП «Київгеоінформатика» №01-01/910 від 16.08.2016 та наданих викопіювань з топографічних матеріалів із схемою накладення земельної ділянки вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:039:0002 станом на 2009 рік та на день створення повідомлення розташована в межах 100 метрової прибережної захисної смуги р.Дніпро (а.с.18-20).

Згідно з відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.08.2016 власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:039:0002, площею 0,95 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території с.Циблі Переяслав-Хмельницького району Київської області, є ОСОБА_2 (а.с.21-22).

29 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:039:0002, площею 0,9500 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території с.Циблі Переяслав-Хмельницького району Київської області, за яким ОСОБА_3 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність вказану земельну ділянку (а.с.23-24).

02 липня 2009 року видано Розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області № 703 «Про передачу у власність земельної ділянки громадянці України ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та передано їй у власність вказану земельну ділянку (а.с.25).

Розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області від 12.11.2008 №1565 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у власність громадянці України ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в межах Циблівської сільської ради» надано дозвіл на проведення робіт по розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у власність гр.ОСОБА_3 орієнтованою площею 0,95 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (а.с.26).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ №603090 від 41.12.2009 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 0,9500 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (а.с.28-29).

Згідно з витягом з Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 14.12.2009 зареєстровано за 64 вказаний вище державний акт (а.с30-33).

Відповідно до копії витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Київська обласна державна адміністрація є органом державної влади (а.с.34-38).

З висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства від 18.12.2008 року за №11/11057/02 Управління культури і туризму Київської обласної державної адміністрації, розглянувши матеріали, подані замовником про відведення земельної ділянки, площею 0,9500 га для ведення особистого селянського господарства на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області погодив проект землеустрою відповідно до діючого законодавства (а.с.81).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що прокуратурою предявлено позов в інтересах Київської обласної державної адміністрації, яка вказала на недоведеність позову та зазначила про пропуск прокурором строку позовної давності, і якій було відомо про її порушене право з часу державної реєстрації ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку 11 грудня 2012 року.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає.

Відповідно до положень ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно з положеннями ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті в тому числі, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Відповідно до вимог ст. 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Згідно зі ст.88 Водного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно ст.59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування можуть передавати земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови із земель водного, фонду лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Вищенаведені законодавчі норми встановлюють розміри прибережних захисних смуг в залежності від виду водойми та прямо забороняють надання у приватну власність земельних ділянок водного фонду, до яких відносяться прибережні захисні смуги.

Нормативні акти, які регулюють забудову населених пунктів та застосовуються у всіх випадках будівництва, також передбачають обмеження щодо забудови таких земельних ділянок.

Згідно п.п.1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 08.05.1996 №486, визначення меж передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприродт, Держводагенством і територіальними органами Держземагенства.

Статтею 59 ЗК України встановлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Так, ч.2 вказаної статті передбачено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування обєктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту.

Колегія суддів, звертає увагу на те, що можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства законом не передбачено, а тому в даному випадку відбулася незаконна зміна цільового призначення землі, безоплатна приватизація її громадянином, що призвело до одержання спірної земельної ділянки у власність.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 в силу зовнішніх об`єктивних видимих характерних для земель водного фонду природних ознак (наявності річки Дніпро, її берегових ліній, прибережно-захисних смуг) знали або могли знати про те, що земля водного фонду вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під сумнів.

За таких обставин вимога прокуратури про витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача на користь держави є законною, та такою, що відповідає нормам ст. 153 ЗК України, ст.388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог ВК України та ЗК України.

Також, законними та обгрунтованими суд вважає позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА №703 від 02.07.2009 «Про передачу у власність земельної ділянки громадянці України ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства» та про скасування запису №3288476 від 30.10.2013 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:039:0002, яка розташована за адресою: Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с.Циблі.

У той же час, відповідно до правових висновків Верховного Суду України, прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (постанова ВС України №6-178цс15 від 25 березня 2015 року). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. А отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 25 березня 2015 року та 23 грудня 2014 року.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак, положення зазначеної статті за своєю суттю направлені на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

У даній справі прокуратурою предявлено позов в інтересах Київської обласної державної адміністрації, яка вказала на недоведеність позову та зазначила про пропуск прокурором строку позовної давності, і якій було відомо про її порушене право з часу державної реєстрації ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку 11 грудня 2012 року.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області - відхилити.

Рішення Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді