Справа № 285/1348/17
провадження у справі № 2/0285/1005/17
28 липня 2017 року м. Новоград-Волинський
Новоград - Волинський міськрайонний суду Житомирської області у складі судді Сташків Т.Б. за участі секретаря судового засідання Медяної І.В., та осіб, які беруть участь у справі:
відповідача: не прибула
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою № 46 по вул. Шевченка, 35/1 у м. Новограді-Волинському.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування. У 2004 році його дружину - ОСОБА_2 було зареєстровано у вищезазначеній квартирі. Позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 1995 року, який у 2012 році за рішенням суду було розірвано. ОСОБА_2 має нову сім`ю та проживає у Чернівецькій області, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищевказаною адресою, чим порушує права власника квартири на користування та розпорядження майном. Відповідач протягом трьох років не проживає у вказаній квартирі, не приймає участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги, отже є такою, що втратила право користування цим житлом.
Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених у позові та просив їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечив.
Відповідач в судове засідання не прибула повторно, про час і місце судового розгляду була повідомлена вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомила, заперечень проти позову та клопотань про розгляд справи за її відсутності, чи про відкладення розгляду справи не подавала.
За таких обставин, керуючись ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з наступних підстав.
Відповідно до договору дарування від 12 серпня 2003 року позивач є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7, 9).
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.02.1995 року. У період шлюбу у них народилися двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10.02.2012 року шлюб між сторонами розірвано, місце проживання сина ОСОБА_4 визначено з матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 10).
В судовому засіданні позивач пояснив, що ОСОБА_2 протягом останніх трьох років не проживає у спірній квартирі, створила нову сім`ю та переїхала за місцем проживання свого чоловіка у Чернівецьку область, неповнолітній син ОСОБА_4 залишився проживати з позивачем та знаходиться на його утриманні.
Відповідно до довідки ОСББ «Колорит» від 21.03.2017 року у спірній квартирі зареєстровані позивач, його колишня дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_4 (а.с. 11).
Відповідно до акта депутата Новоград-Волинської міської ради ОСОБА_5 від 21.03.2017 року при обстежені квартири АДРЕСА_1 встановлено, що у квартирі проживають позивач та його син ОСОБА_4 Згідно свідчення сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 колишня дружина позивача ОСОБА_2 протягом останніх трьох років не проживає за даною адресою (а.с. 12).
Свідок ОСОБА_7 пояснив, що є родичем позивача та проживає у тому ж будинку по вул. Шевченка, 35/1 у м. Новограді-Волинському. Останній раз бачив ОСОБА_2 у квартирі в січні-лютому 2014 року. Відповідач виїхала проживати у іншу область.
Дані обставини підтверджуються наданими позивачем до матеріалів справи та дослідженими у судовому засіданні доказами.
Як вбачається зі змісту ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сімї власника жилого приміщення протягом року. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 405 ЦК України).
За змістом ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Разом із тим, відповідно до вимог ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
За таких обставин суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин положень статей 383, 391 ЦК України.
За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов'язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачу на праві приватної власності належить квартира, у якій зареєстрована відповідач. Однак, станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач безперервно, починаючи з 2014 року без поважних причин не проживає (відсутня) у вказаній квартирі.
Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року, реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.
Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно - є підставою для зняття з реєстрації і реєстраційний орган не вправі відмовити у знятті з реєстрації такої особи, оскільки згідно зі ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Отже, оскільки позивач є власником квартири, а за змістом статті 391 ЦК України власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 3, 10, 11, 15, 57-60, 88, 174, 209, 212215, 218, 224-228 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 46 по вул. Шевченка, 35/1 у м. Новоград-Волинський, Житомирська область.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого Цивільним процесуальним кодексом України та може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складено в повному обсязі та підписано 1 серпня 2017 року.

Суддя Т.Б. Сташків