печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2017 р.

Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Васильєвої Н.П.,

при секретарі - Захарчишиній В.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Печерського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського апеляційного адміністративного суду, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з Київського апеляційного адміністративного суду, суддів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 моральну шкоду, завдану їй внаслідок іншої незаконної дії Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого - судді ОСОБА_2, суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка не пов,язана зі здійсненням правосуддя та відправленням судочинства у розмірі 60340,62 гривень. Позивач посилалась на таке: 17 лютого 2016 року Київським апеляційним адміністративним судом у складі колегії суддів головуючого судді ОСОБА_2, суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинено іншу незаконну дію, пов,яз ану із незаконним зупиненням розгляду адміністративної справи номер 826/23651/15, в якій позивачем виступає позивач та яка не пов,язана зі здійсненням правосуддя та відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту. Вчиняючи незаконну дію, відповідачі 2-4 не керувались верховенством права і не підкорились закону номер 4452-У1 та у такий спосіб вийшли за межі повноважень судді, визначеною присягою судді та ч.1 ст.1229 Конституції України, що є підтвердженням відсутності здійснення на судовому засіданні 17 лютого 2016 року в залі суду відповідача 1 в адміністративній справі номер 826/23651/15 відповідачами 2-4 правосуддя та підтвердженням відсутності відправлення ними судочинства, яке має на меті прийняття акту. Відповідачі вчинили незаконну дію, оформлюючи її у вигляді судового рішення - ухвали відповідача 1 від 17 лютого 2016 року, яке підтверджує юридичний /доказовий/ факт її вчинення 17 лютого 2016 року. Незаконна дія відповідачів є іншою дією відповідачів при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, а вина відповідачів 2-4 встановлена рішенням суду вищої інстанції - ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 січня 2017 року, якою незаконна дія відповідачів скасована, а адміністративна справа направлена судом вищої інстанції до відповідача номер 1 для продовження розгляду. Вчиняючи незаконну дію, відповідачі не встановили межу стану невизначеності для позивача, адже строки розгляду конституційного подання фактично є непередбачувані, що свідчить про порушення відповідачами принципу розумності строку розгляду адміністративної справи. Невизначеність та непередбачуваність для позивача завершення незаконної дії відповідачів додатково свідчить про порушення принципу правової визначеності, як основоположного аспекту верховенства права. Порушення принципів правової визначеності та розумності строку розгляду адміністративної справи є порушенням права позивача на справедливий суд, визначене ч.1 ст.6 Конвенції Ради Європи ЕТS номер 005 "Про захист прав людини і основоположних свобод», а також п.7 ч.2 ст.129 Конституції України та ч.1 ст.7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Наслідком порушення відповідачами права позивача на справедливий суд шляхом вчинення незаконної дії є завдання позивачеві шкоди. Відповідно до ч.58 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» порушення принципу правової визначеності, як основоположного аспекту верховенства права призводить до нанесення позивачу моральної шкоди, яка не може бути компенсована самою лише констатацією порушення. З огляду на присудження ЄСПЛ заявникові 1000 євро відшкодування моральної шкоди за таке порушення позивач вважає, що відповідачами позивачу була нанесена шкода у розмірі 1000 євро, що на дату вчинення незаконної дії склала за офіційним курсом НБУ 30170,31 гривень. У даному рішенні було викрито порушення принципу правової визначеності як основоположного аспекту верховенства права. 17 лютого 2016 року відповідачі не керувалися принципом верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ, що додатково свідчить про вчинення відповідачами незаконної дії, не пов,язаної зі здійсненням правосуддя та відправленням судочинства. Також відповідачами була нанесенням шкода позивачу шляхом порушення принципу розумності строку розгляду справи на 399 днів. Апеляційний розгляд справи по суті повинен бути здійсненний відповідачами 17 лютого 2016 року, а не 22 березня 2017 року, як це фактично відбулося за рахунок незаконної дії відповідачів. Відповідно до вимог ст.6 Конвенції справи про цивільні права та обов,язки осіб мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. Відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав. З урахуванням рішення у справах «Юр,єв та Юр,єва проти України» та «Кравець проти України» визнано порушення п.1 ст.6 Конвенції у зв,язку з порушенням права заявників на розгляд справи судом протягом розумного строку, позивач оцінює моральну шкоду, нанесену відповідачами шляхом порушення принципу розумності строків розгляду даної справи в розмірі 1000 євро. Загальна сума моральної шкоди, пов,язана з порушенням відповідачами права позивача на справедливий суд, завдана шляхом вчинення незаконної дії відповідно до ч.6 ст.1176 ЦК України становить 60340,61 гривень. Законодавче врегулювання , визначене ч.6 ст.1176 ЦК України відповідає вимогам ст.ст.6,41 Конвенції. У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги.

Представник Київського апеляційного адміністративного суду до судового засідання не з,явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, звернувся до суду з клопотанням від 02 серпня 2017 року, просив розглядати справу за його відсутності. Відповідачі 1,3,4 звернулися до суду з клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності. Всі відповідачі про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник Київського апеляційного адміністративного суду направив до суду заперечення, де зазначав наступне: зі змісті позовної заяви, що шкода, заподіяна позивачу , яка є предметом у даному випадку, не пов,язана із здійсненням правосуддя та відправленням судочинства, позивач зазначає, що відповідачі 2-4 ухвалою 17 лютого 2016 року вчинили незаконну дію. З наведеного вбачається, що позивач вважає незаконними дії відповідачів, пов,язані із здійсненням ними своєї професійної діяльності та відправленням правосуддя. Згідно з п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України номер 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у с правах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 65 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування, або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадку заподіяння моральної шкоди рішеннями. Діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована відповідно до вимог ЦК України чи іншого законодавства. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того. що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою /за рахунок держави/, то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Згідно ч.5 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом не законного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі у разі встановлення в діях судді /суддів/, які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода. Завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього /досудового/ слідства, прокуратури чи суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно положень ст.ст. 62,126,129 Конституції України, матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя,відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі у разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, застосування положень ст. 1176 ЦК України можливо у випадку, зокрема, коли шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення у цивільній с праві, відшкодовується державою в повному обсязі у разі встановлення в діях судді /суддів/, які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи /посади/ та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, визначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Положення ст.4 вказаного Закону передбачає, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пп.1,3,4,5 ст.3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Згідно пп. 10-1постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» від 31 березня 1995 року номер 4, якщо шкода відшкодовується державою /за рахунок держави/, то поряд із відповідним державним органом в якості відповідача має бути залучений відповідний орган державного казначейства України. Тому суд, як орган, що здійснює правосуддя та колегія суддів не можуть бути відповідачами у цивільній справі. Крім того, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно із ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Проте, між особами, які мають процесуальний статус учасника судового спору та судом. як органом, що здійснює правосуддя, правовідносини, в рамках яких можливе відшкодування моральної шкоди не виникають, оскільки суддя /суд/ діє як посадова особа /орган/, уповноважені на виконання функцій держави. а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом. Одночасно чинне законодавство дає можливість повою мірою реалізувати право на оскарження судового рішення, як акту, яким оформленого результат здійснення правосуддя, з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Законність процесуальних актів і дій /бездіяльності/ суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Позивачем використано своє право на касаційне оскарження та оскаржено ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року у справі номер 826/23651/15. Аналогічної позиції дотримується також Верховний Суд України, виклавши її в постанові від 01 березня 2017 року у справі номер 6-3139цс16. Просив закрити провадження за вказаним позовом оскільки справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Суддя ОСОБА_3 подав до суду заперечення та зазначав наступне: позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 лютого 2016 року ухвалою колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі головуючого ОСОБА_2, суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по справі номер 826/23651/15 за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова В.В., Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним дій та скасування рішення в частині визнання протиправними дій та стягнення матеріальної та моральної шкоди було зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року до вирішення Конституційним Судом України конституційного подання Верховного суду України щодо відповідності /конституційності/ Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням ст.6, ч.1 ст.8, ч.4 ст.13, ст.ст. 21,22, ч.ч. 1,4,5 ст. 41 Конституції України. Вказану ухвалу скасовано ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 січня 2017 року, а справу направлено на продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. Таким чином, завдання моральної шкоди позивач пов,язує виключно з постановленням колегією суддів Київського апеляційного адміністративного суду процесуальної ухвали про зупинення провадження у справі, яку у подальшому було скасовано рішенням касаційного суду. Відповідно до ч.2 ст.128 ЦПК України відповідач може заперечувати проти позову, посилаючись на незаконність вимог позивача, їх необґрунтованість, відсутність у позивача права на звернення до суду або наявність перешкод для відкриття провадження у справі. Він вважає. що у даному випадку були наявні перешкоди для відкриття провадження у справі з огляду на таке: у нівхці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав. що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним /у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року/. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Проте, у зазначених вище випадках між позивачами та суддями /відповідачами/ такі спори не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудними національним судам загальної юрисдикції. У даному випадку оцінка рішення та дій апеляційного суду у вказаній с праві, а також питання відшкодування моральної шкоди у зв,язку із прийняттям такого рішення та вчинення відповідних дій може бути предметом розгляду Європейського суду з прав людини. А не судів загальної юрисдикції України. Такі спори не пов,язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом. Позивач скористався своїм правом касаційного оскарження ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року у вказаній справі, в результаті касаційного розгляду було скасовано ухвалу. Тобто задоволено вимоги позивача у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Діюче законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя. При цьому суддя виступає, як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа. до якої можна звернутися з позовом. Законність процесуальних актів і дій /бездіяльності/ суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність. У п.10 постанови Пленуму Верховного суду країни від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» роз,яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських судів, яка у п.57 Висновку номер 11 /2008/ до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку номер 3 /2002/ згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред,являються їм у зв,язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень, повинні вирішуватися за допомогою апеляції, інші суддівські порушення, які неможливо виправити у такий спосіб /у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи/, повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості /пункт 66 Рекомендацій СМ/Rec /2010/ 12 Комітету Міністрів ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов,язки/. Застосування положення ч.6 ст.1176 ЦК України можливе у випадках, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність суду, зокрема такі. що не пов,язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів /суду/ при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком, а й іншим відповідним рішенням суду. Однак у даному випадку позивач вважає, що відповідачами було завдано шкоду не іншими діями суддів /суду/ при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, а процесуальним рішенням суду, прийнятим в ході розгляду спору по суті. Він вважає. що позов ОСОБА_1 не підлягав прийняттю до розгляду на підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України /суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства/. Просив закрити провадження у справі.

Відповідач суддя ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив здійснити розгляд справи за його відсутності та зазначив наступне: відповідно до ч.ч.1,2 ст.47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Суддя не зобов,язаний давати жодних пояснень щодо суті справ, які перебувають у його провадженні, крім випадків, встановлених законом. Згідно положень ст. 129 Конституції України рішення судів і дії або бездіяльність суддів з питань здійснення правосуддя, пов,язаних з розглядом справ, виконання судових рішень, підлягають оскарженню в апеляційному або касаційному порядку, а не шляхом звернення до іншого суду, оскільки таке оскарження спричинить порушення принципу незалежності судді та зоборони втручання в їхню діяльність при здійсненні правосуддя. Відповідно до роз,ясень , викладених у постанові Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року номер 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів», у розумінні положень частини 1 ст.2, п.п.1,7,9 смт.3, ст.17, ч.3 ст.50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб,єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв,язку з розглядом судових справ. Тобто дії суду /судді, вчинені при виконанні ним своїх обов,язків щодо здійснення правосуддя /самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ/ є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються у порядку, визначеному процесуальними законами. Зокрема, положення КАС України у разі прийняття судом рішення із порушенням норм права передбачено право апеляційного та касаційного провадження. Суддя не може бути відповідачем у справі щодо оскарження його дій, які ним вчинені у порядку здійснення судочинства. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з урахуванням доводів сторін, прийшов до наступного: позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою та просила стягнути з Київського апеляційного адміністративного суду, суддів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 моральну шкоду, завдану їй внаслідок іншої незаконної дії Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого - судді ОСОБА_2, суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка не пов,язана зі здійсненням правосуддя та відправленням судочинства у розмірі 60340,62 гривень. Позивач зазначала, що вказані вимоги не пов,язані зі здійсненням правосуддя відповідачами. У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_11 підтримав вимоги скарги, зазначив, що моральна шкода позивачеві спричинена відповідачами внаслідок іншої незаконної їх дії, яка не пов,язана зі здійсненням правосуддя та відправленням судочинства. Категорично заперечував проти залучення Державного казначейства України в якості належного відповідача чи третьої особи. Як встановлено у судовому засіданні, 17 лютого 2016 року ухвалою колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі головуючого ОСОБА_2, суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по справі номер 826/23651/15 за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова В.В., Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним дій та скасування рішення в частині визнання протиправними дій та стягнення матеріальної та моральної шкоди було зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року до вирішення Конституційним Судом України конституційного подання Верховного суду України щодо відповідності /конституційності/ Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням ст.6, ч.1 ст.8, ч.4 ст.13, ст.ст. 21,22, ч.ч. 1,4,5 ст. 41 Конституції України. Вказану ухвалу скасовано ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 січня 2017 року, а справу направлено на продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. Діюче законодавство дає можливість громадянину реалізувати право на ос скарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя. Таким чином, позивач скористалася своїм правом касаційного оскарження ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року у справі номер 826/23651/15 у спосіб, встановлений законодавством. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно до чинного законодавства законність процесуальних актів /рішень, ухвал, постанов, вироків/ та дій чи бездіяльності суддів під час розгляду справ, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 20098 року /пункт 10/ «Про незалежність судової влади» зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. В позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначає, що моральна шкода спричинена їй діями суддів та суду, що не пов,язані зі здійсненням правосуддя та відправленням судочинства, що це є інші дії. Позивачем у судовому засіданні не доведено, в чому полягають інші незаконні дії відповідачів при здійсненні правосуддя. При цьому зазначає, що вина відповідачів 2-4 встановлена рішення суду вищої інстанції - ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 січня 2017 року, якою незаконна дія відповідачів скасована, а адміністративна справа номер 826/23651/15 направлена судом вищої інстанції до відповідача номер 1 для продовження розгляду. Як вбачається з вищезазначеної ухвали Вищого адміністративного суду України скасовано не дію відповідачів, а ухвалу колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року, тобто у визначений законом процесуальний спосіб. Крім того, аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів. В пункті 57 Висновку номер 11 2008 року до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У відповідності до висновку номер 3 Консультативної Ради євро пейс яких суддів 2002 року зазначено щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, а саме: питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, - за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред,являються їм у зв,язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляцій. Інші суддівські порушення, які неможливо виправити у такий спосіб, в тому числі і надмірне затримання вирішення справи, про що зазначає у позовній заяві ОСОБА_1, повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Застосування положення ч.6 ст.1176 ЦК України можливо у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність суду, зокрема, такі, що не пов,язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Фактично, це інші дії суддів при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком, а й іншим відповідним рішенням суду. Саме на цьому акцентує увагу позивач у своєму позові та зазначив її представник у судовому засіданні. Але у судовому засіданні не встановлено неправомірності інших дій чи бездіяльність відповідачів, що не пов,язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади.

Зі всього викладеного вбачається, що вказана позовна заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а тому у відповідності до п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.205, 208, 209 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Київського апеляційного адміністративного суду, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п,яти днів після її оголошення в Апеляційний суд міста Києва через Печерський районний суд міста Києва, особами, що не були присутні при оголошенні ухвали - у той же строк з дня отримання ними копії ухвали.

Суддя