Справа № 175/1963/17-ц
Провадження № 6/175/94/17
у х в а л а

13 листопада 2017 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське справу за заявою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року до суду надійшла заява Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій заявник просить видати виконавчий лист на примусове виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 30.06.2015 року у справі № 5293/2015 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором №SAMDN7337 від 22.10.2012 року, за яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 34222 грн. 76 коп. та витрати по оплаті третейського збору у сумі 250 грн., а також стягнути судовий збір за подання заяви про видачу виконавчого листа у сумі 800 грн.

Представник заявника в прохальній частині заяви просив розглянути заяву без його участі.

Боржник про день, час та місце розгляду справи повідомлений згідно норм процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 389-9 ЦПК України, неявка сторін чи однієї із сторін, належним чином повідомлених про день та місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду заяви.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов до наступного.

Встановлено, що 30.06.2015 року Постійно діючий Третейський суд при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» в особі третейського судді Погорєлової Н.Ю. постановив рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором №SAMDN7337 від 22.10.2012 року в сумі 34222 грн. 76 коп. та витрати по оплаті третейського збору у сумі 250 грн.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14. ОСОБА_2 набрав чинності 12 березня 2011 року.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

У преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з пунктом 22 цього Закону споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що третейські суди можуть розглядати будь-які спори, за винятком зокрема тих, які випливають з договору споживчого кредиту і за своїм змістом пов'язані із захистом прав споживачів банківських послуг.

Віднесення правовідносин до того чи іншого виду в теорії цивільного права відбувається за ознаками суб'єктів цих правовідносин та змісту цих правовідносин.

Суб'єктами правовідносин споживчого кредитування є споживач послуг з надання кредиту та банк.

Відповідно до п. 2 ст. 389-10 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-856цс15 від 02 вересня 2015 року, боржник за кредитним договором, який укладено між Банком та позичальником, є споживачем послуг Банку, у зв'язку з чим спір щодо стягнення заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» не підвідомчий. Така ж позиція висловлена Верховним судом України в Постанові від 04 листопада 2015 року.

Статтею 360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

По даній справі встановлено, що рішення третейським судом по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором №SAMDN7337 від 22.10.2012 року постановлено 30.06.2015 року, тобто після доповнення ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейській суди» пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року. Таким чином, третейський суд не мав правових підстав виносити рішення по даній категорії справ.

При розгляді даної справи встановлено, що ОСОБА_1 є позичальником по кредитному договору. Судом враховується те, що кредитний договір укладено з фізичною особою, яка є споживачем банківських послуг, несе відповідальність за не виконання зобов'язань щодо повернення суми кредиту.

В даному випадку позичальник, який є фізичною особою та боржником за умовами кредитного договору, є споживачем банківських послуг і несе відповідальність при розгляді спору за кредитним договором, а в даному випадку і стягнення боргу, тому судом вирішуються права та обов'язки позичальника, які випливають з Конституції України та Законів України.

За наявності у спорі суб'єктивного складу сторін, якими є кредитор та боржник джерело виникнення вимог кредитора залишається незмінним, оскільки спір виник щодо заборгованості за наданим на задоволення споживчих потреб, тобто правовідносини виникли із споживчого кредиту.

Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом - стаття 55. Статтею 124 визначено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Статтею 125 встановлено система судів загальної юрисдикції в Україні, яка будується за принципами територіальності і спеціалізації - найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції є Верховний Суд України; вищими судовими органами спеціалізованих судів є відповідні вищі суди; відповідно до закону діють апеляційні та місцеві суди. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року, щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України встановлено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В даному випадку, права Банку, як учасника зобов'язальних правовідносин, нічим не порушуються, оскільки він має право на звернення до суду, який визначений основним законом України - Конституцією України, за захистом свого порушеного права.

Судом враховується і те, що згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-856цс15 від 02 вересня 2015 року, боржник за кредитним договором, який укладено між Банком та позичальником, є споживачем послуг Банку, у зв'язку з чим спір щодо стягнення заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» не підвідомчий.

Така ж позиція висловлена Верховним судом України в Постанові від 04.11.2015 року, Постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1716цс15 та Постанові від 27.04.2017 року у справі №640/16772/15-ц.

Враховуючи вимоги п. 2 ст. 389-10 ЦПК України, в задоволенні заяви про видачу виконавчого листа має бути відмовлено в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 12 Закону України «Про третейські суди», Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», Постановою Верховного Суду України від 02.09.2015 року по справі № 6-856цс16, Постановою Верховного Суду України від 04.11.2015 року, ст.ст. 360-7, 389-10, 389-11 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Суддя Ж.М. Озерянська