АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

08 серпня 2017 року м. Київ

Суддя судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва Левенець Б.Б., перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди, захист прав споживача фінансових послуг, -

в с т а н о в и в:

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди, захист прав споживача фінансових послуг залишено без розгляду. (а.с.140-142)

Не погодившись з ухвалою районного суду, 23 червня 2017 року ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу (а.с.144-151)

Ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року залишено без руху, надано строк для усунення недоліків (для надання доказів сплати судового збору в розмірі - 320 грн., або надання документів, які підтверджують право апелянта бути звільненим від сплати судового збору) протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. (а.с.154-156)

17 липня 2017 року судом отримано заяву ОСОБА_2 про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій апелянт просив визнати усунутими недоліки апеляційної скарги та відкрити апеляційне провадження із посиланням на положення Конституції України, ст.ст. 6, 13 Конвенції, ЦПК України, Закону України "Про захист прав споживачів", постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17 жовтня 2014 року N 10, судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посиланням на те, що у подібних справах сплата судового збору не вимагалась. Зокрема заявником зазначено, що він звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, ухвалою Верховного Суду України від 29 листопада 2016 року у справі № 6-2128цс16 встановлено обставини щодо майнового стану заявника та останній був звільнений від сплати судового збору.(а.с.159-163)

Проаналізувавши зазначені положення законодавства та судової практики, зміст заяви про усунення недоліків і відкриття апеляційного провадження, дійшов висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити, апеляційну скаргу повернути з огляду на наступне.

Перелік підстав для звільнення від сплати судового збору та пільг щодо його сплати визначено ст.ст. 3, 5 Закону України «Про судовий збір».

У п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» було передбачено, що споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав звільняються від сплати судового збору. Проте, Законом України від 22 травня 2015 року № 484-VIII, який набрав чинності 01 вересня 2015 року, внесено зміни до Закону України «Про судовий збір» та викладено статтю 5 цього Закону в новій редакції, у якій звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав не передбачено.

За загальними правилами цивільного судочинства (статті 79, 119, 297, 328, 358 ЦПК України) судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

Обов'язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов'язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведені норми процесуального права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

Під час вчинення процесуальних дій, які вимагають сплати судового збору (при забезпеченні доказів, при апеляційному чи касаційному оскарженні), пільги зі сплати судового збору мають визначатися на момент вчинення певної процесуальної дії.

З огляду на зазначене можна дійти висновку про те, що процесуальний закон визначає свою дію в часі саме за часом вчинення відповідних процесуальних дій.

За таких умов Закон України «Про судовий збір» має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент вчинення певної процесуальної дії.

Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-1121цс16, який з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування судами України.

У ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік об'єктів - заяв до суду, за подання яких судовий збір не справляється, а в ст. 5 цього Закону - вичерпний перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору, а також підстави звільнення від сплати цього збору осіб, які звертаються із заявами про захист не власних прав, а охоронюваних законом прав та інтересів інших осіб.

Такий висновок міститься і в рішенні Конституційного Суду України від 28 листопада 2013 року у справі № 12-рп/2013 (пункт 2.4), яке є остаточним та обов'язковим до виконання на території України.

Підпунктом 9 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору за подання фізичною особою до суду апеляційної скарги на ухвалу суду в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав до суду 23 червня 2017 року, тобто на момент чинності ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у новій редакції, якою не передбачено звільнення споживачів від сплати судового збору, то правові підстави для звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду відсутні.

З приводу посилання заявника на норми права, закріплені в частині четвертій статті 42 Конституції України, слід зазначити наступне.

Дійсно, відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Однак, за положеннями ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів", як зазначалося вище, споживачі звільняються від сплати судового збору саме за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Тому, доводи заявника, за змістом яких захист права Конституцією України проявляється саме у звільненні осіб від сплати судового збору при поданні позовних заяв та інших процесуальних документів до суду про захист своїх прав як споживачів, видаються сумнівними.

Як зазначає заявник, рішення Європейського Суду у справах «Подбіелські та ППУ Полпуре проти Польщі», «Крейц проти Польщі», «ФК Мретебі проти Грузії» мають прецедентний характер та є джерелом права для органів державної влади України.

Так, дійсно відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Одночасно, у статті 1 цього Закону зазначено, що поняття "рішення" за вказаним законом означає: а) остаточне рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

У наведених вище справах Україна не була стороною, тому положення вказаних рішень Суду не мають прецедентний характер у даній справі та не можуть бути застосовані до правовідносин щодо обчислення судового збору, його сплати, а також звільнення осіб від його сплати, які регулюються національним законодавством України.

За положеннями пунктів 59, 60 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" (Заява N 28249/95) Страсбург, 19 червня 2001 року, Суд вважає, що положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (див., рішення суду у справі "Ейрі проти Ірландії", цитоване вище, там само, п. 25 - 26).

Відповідно Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи ці чинники, далі Суд має визначити, чи становила вимога сплати збору, зокрема за обставин цієї конкретної справи, обмеження, яке завдало шкоди самій суті права заявника на доступ до суду (п. 61 вищевказаного Рішення).

Визначення за ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року, що заявнику слід сплатити 320 грн. за подачу апеляційної скарги або надати документи, що підтверджують право апелянта бути звільненим від сплати судового збору у цій справі не становить обмежень, яке могло б бути визнано таким, що завдало шкоди суті права заявника на доступ до суду у контексті вищевказаного Рішення Європейського Суду.

З цих підстав підлягають відхиленню доводи заявника що вищевказана ухвала від 06 липня 2017 року перешкоджає доступу до правосуддя.

За змістом ст. 82 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір», суд враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

За таких обставин, основною умовою для відстрочення, розстрочення, або зменшення розміру судового збору є майновий стан особи, що звертається до суду. Особа має довести той факт, що її майновий стан дійсно є таким, що змушує особу звернутись до суду з проханням про відстрочку, розстрочку або зменшення розміру судового збору.

Доводи заявника, що ухвалою Верховного Суду України від 29 листопада 2016 року у справі № 6-2128цс16 встановлено обставини щодо майнового стану заявника та останній був звільнений від сплати судового збору не можуть бути визнані підставою для звільнення апелянта від сплати судового збору у цій справі, оскільки вказані обставини судом касаційної інстанції були встановлені в 2016 році і в іншій справі. При цьому, заявником не надано доказів, які б давали підстави для висновку, що станом на дату подачі апеляційної скарги 23 червня 2017 року, апелянт має бути звільнений від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року з підстав, передбачених ст. 82 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до положень частини 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ (в чинній редакції Закону), Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Тому, посилання заявника на роз'яснення, що містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" і судову практику в інших справах не можуть бути визнані підставою для звільнення апелянта від сплати судового збору, оскільки ці роз'яснення і практика не є джерелом права за українським законодавством, не спростовують вищевказаної правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року № 6-1121цс16, з огляду на обов'язковість застосування останньої судами України (ст. 360-7 ЦПК України), і не містять доводів і мотивів, які б давали можливість відступити від вищевказаної правової позиції Верховного Суду України.

З цих підстав підлягають відхиленню посилання апелянта на те, що у подібних справах сплата судового збору не вимагалась.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2017 року про відкриття провадження у справі не було вирішено питання про звільнення заявника від сплати судового збору, ухвалою цього ж суду від 12 квітня 2017 року заявнику був встановлений п'ятиденний термін (з дня отримання останнім копії ухвали) для сплати судового збору, тому доводи апелянта, що він є звільненим за подачу апеляційної скарги на ухвалу районного суду у цій справі, є неспроможними.(а.с. 64, 119-120)

З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали судді Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року ОСОБА_2 отримав 15 липня 2017 року, за адресою, яка зазначена в апеляційній скарзі (а.с.158), тому відповідно до ст. 70 ЦПК України, останнім днем для усунення недоліків апеляційної скарги є 20 липня 2017 року.

Станом на 08 серпня 2017 року ОСОБА_2 вимог ухвали судді Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року не виконав, докази сплати судового збору у належному розмірі, або документи, які підтверджують право апелянта бути звільненим від сплати судового збору відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» до суду не надходили, тому є підстави для застосування вимог ст. 297 ЦПК України.

За змістом ч. 2 ст. 121 ЦПК України, якщо недоліки заяви не усунуто, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Таке судове рішення не перешкоджає апелянту подати до суду належним чином оформлену апеляційну скаргу, разом із додатками та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Керуючись ст. 121, ч. 2 ст. 297 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання усунутими недоліків апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року повернути апелянту.

Копію ухвали направити особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили негайно з часу її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Суддя _________________ Б.Б.Левенець

Справа № 22-ц/796/8406/2017

Унікальний номер 761/46205/16-ц

Головуючий у першій інстанції - РибакМ.А.

Доповідач Левенець Б.Б.