Справа № 603/738/17
Провадження № 6/603/6/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" листопада 2017 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого - судді Іванчука В. М.

за участі секретаря судового засідання - Сандалюка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Монастириська подання старшого державного виконавця Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області звернувся до суду з поданням, в якому просить тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2.

Обґрунтовуючи свої вимоги державний виконавець посилається на те, що на виконанні Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області знаходиться виконавче провадження 45472164 за виконавчим листом №338/1166/14-ц виданого 10.10.2014 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4 в користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно на утримання сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 та сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, проте встановлено, що боржнику рішення суду по сплаті аліментів не виконує, а заборгованість по аліментах становить 53150 грн.

Представник Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи в його відсутності, подання підтримує повністю, просить його задовольнити.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до переконання, що подання не підлягає до задоволення з наступних підстав.

На виконанні Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебуває виконавче провадження за виконавчим листом, виданим 10.10.2014 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 аліментів в розмірі 1500 грн. щомісячно на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 та сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7 і до досягнення ними повноліття.

17.11.2014 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №45472164, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження.

Згідно розрахунку нарахування заборгованості по сплаті аліментів відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 195 Сімейного кодексу України державного виконавця, вбачається, що період з листопада 2014 року по жовтень 2017 року боржнику ОСОБА_1 слід сплатити 53150 грн. аліментів. З даної суми боржником нічого не було сплачено, а тому заборгованість по сплаті аліментів за вказаний період становить 53150 грн.

Згідно ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини, прийнята і проголошена в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральною Асамблеєю ООН від 10.12.1948 року, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Згідно з п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Тобто, умовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що передбачено ст. 377-1 ЦПК України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення.

При зверненні до суду з поданням державним виконавцем не надано доказів, що боржник ОСОБА_1 саме ухиляється від виконання рішення суду.

Подані до суду документи (Акт нарахування заборгованості по сплаті аліментів відповідно до ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 195 СК України; виклик державного/приватного виконавця від 10.10.2017 року №9281/13-30 та копії квитанцій про відправлення виклику) на підтвердження того, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань за виконавчим листом не може свідчити про те, що боржник саме ухиляється від виконання рішення суду. Надані суду документи можуть свідчити про неможливість виконання зобов'язання, але ніяк не можуть свідчити про навмисне чи інше свідоме невиконання ним зазначених обов'язків, так як, в матеріалах справи відсутні докази отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.11.2014 року та докази про отримання виклику від 10.10.2017 року.

Окрім вказаного державним виконавцем не вживались заходи передбачені ЗУ «Про виконавче провадження», а саме, зазначаючи в поданні про те, що виконавцем 10.10.2017 року на адресу боржника надсилався виклик щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак ОСОБА_1 на виклики не зявився та про причини неявки не повідомив виконавця, виконавець згідно ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» був зобов'язаний вжити передбачених цим Законом заходи щодо примусового виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії, зокрема, виконавець зобовязаний викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з'явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу (п. 14 ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання».

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З врахуванням зазначеного обов'язок доказування та подання доказів покладається на того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги. У даному випадку це стосується державного виконавця, що має довести факт ухилення боржника від виконання ним зобовязання.

Звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України державний виконавець зобов'язаний довести ухилення боржника від виконання рішення суду, рішення іншого органу (посадової особи) та неможливості виконання такого рішення без обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Дослідженими матеріалами подання та доданими до нього документами не підтверджується ухилення ОСОБА_1 від виконання аліментних зобов'язань. Саме невиконання боржником самостійно зобовязань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків.

Відповідно до узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, проведеного Верховним Судом України роз'яснено, що з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону N 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону N 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. На думку ВСУ, особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання», у зв'язку з чим подання про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 210, 221, 377-1, 294 ЦПК України, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні подання старшого державного виконавця Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_3