Справа № 278/2361/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЯМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Зубчук І.В.

секретаря с.з. ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування рішення виконкому сільської ради, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним та скасування рішення виконкому сільської ради.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є спадкоємицею ОСОБА_6, який помер 02.11.2011 року, а відповідач, ОСОБА_4 є спадкоємцем ОСОБА_7, яка померла 07.05.2000 року. Кожен із спадкоємців у натурі успадкував частину будинку №39, що розташована по вул.Шевченка у с.Пряжів Житомирського району, якою володіли та користувалися спадкодавці за життя у натурі.

В подальшому зясувалося, що ідеальні частки співвласників колгоспного двору не могли та не були рівними, оскільки загальна площа будинку на час поділу колгоспного двору складала 119,2 кв.м., а частка батьків позивача становила 59,82 %, а частка ОСОБА_8 40,18 %. Вищевказані обставини підтверджуються записами у погосподарських книгах ОСОБА_3 сільської ради Житомирського району. Проте виконкомом ОСОБА_3 сільської ради Житомирського району 12.03.1990 року було прийнято оспорюване рішення «Про оформлення права особистої власності на житлові будинки», за яким було оформлено право власності ОСОБА_8 1/2 частки житлового будинку та 26.03.1990 року останній було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку, якою вона не користувалася.

Отже, виконком ОСОБА_3 сільської ради Житомирського району Житомирської області не мав права приймати рішення про оформлення права власності на 1/2 частину будинку на імя ОСОБА_8 та видавати свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку, так як її частка була меншою, таким чином, документи є незаконними та підлягають скасуванню у судовому порядку, оскільки порушують права власника позивача.

Позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити, оскільки рішення сільської ради є незаконним, а тому підлягає скасуванню.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Житомирського району позов не визнав та вважає його законним, оскільки прийнятий згідно чинного законодавства.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник позов не визнали та вважають його безпідставним, оскільки позивачем не надано доказів про недійсність рішення сільради про що подали письмові заперечення та просили застосувати строк позовної давності (а.с.22-24 том 1).

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною10 статті 59 цього Закону встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає недійсним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Судом встановлено, що 04 вересня 1945 року на підставі договору купівлі продажу ОСОБА_7 (мати позивача) придбала у власність спірний житловий будинок №39, що знаходиться в с.Пряжів Житомирського району Житомирської області по вул.Шевченка (а.с.25).

З досліджених судом оригіналів погосподарських книг ОСОБА_3 сільської ради Житомирського району за 1961 1997 роки та за 1998 2001 роки вбачається, що до 1964 року спадкодавці (ОСОБА_8, ОСОБА_6В.) проживали однією сімєю у суспільній групі двору робочому з особовим рахунком №675.

У 1964 році був здійснений поділ домоволодіння і ОСОБА_9 із сімєю

В подальшому рішенням виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради Житомирського району №24 від 12 березня 1990 року «Про оформлення права особистої власності на жилі будинки в с.Пряжів» ОСОБА_7 та ОСОБА_10 оформлено право особистої власності кожної на 1/2 ід. частку житлового будинку, розташованого в с.Пряжів по вул.Шевченко, 39 Житомирського району Житомирської області (а.с.6 том 1) та видані свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння.

23.03.2000 року ОСОБА_6, як спадкоємець за законом після померлої 17 липня 1994 року ОСОБА_10 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину жилого будинку розташованого в с.Пряжів Житомирського району Житомирської області і після його смерті спадкоємицею зазначеного вище майна стала його дочка ОСОБА_5, яка прийняла спадщину у вигляді 1/2 частини житлового будинку №39, що знаходиться в с.Пряжів Житомирського району Житомирської області вул.Шевченка (а.с.3 том 1), а іншу 1/2 частину вищевказаного житлового будинку успадкував ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_8, яка померла 07 травня 2000 року (а.с.4 том 1).

При цьому, конкретні частки цих нежилих приміщень за позивачем та відповідачем не були визначені, будь-якого договору про їх визначення чи поділ між сторонами не укладався.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

При цьому суд зазначає, що кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому, ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 28 січня 2014 року ОСОБА_4 виділено у натурі у житловому будинку з господарськими будівлями по вул. Шевченка, 39 у с.Пряжів Житомирського району Житомирської області: веранду «III», площею 5,1 кв.м., вартістю 1316 грн.; кладову «IV», площею 2,6 кв.м., вартістю 671 грн.; кімнату «1-4», площею 17,5 кв.м., вартістю 4543 грн.; коридор «2-1», площею 7,1 кв.м., вартістю 1833 грн.; кухню «2-3», площею 13,5 кв.м., вартістю 3871 грн.; кімнату «2-4», площею 14,6 кв.м., вартістю 3768 грн; сарай «В» вартістю 1677 грн.; вбиральню «Ж» вартістю 429 грн.; № 1-2-1 х/і частини огорожі вартістю 1328 грн., а також гараж «Г» вартістю 4324 грн., що складає 46/100 ідеальних частини будинку з господарськими будівлями вартістю 23 760 грн. Іншу частину вказаного будинку з господарськими будівлями виділено ОСОБА_11 Зобовязано ОСОБА_4 демонтувати дверний блок між приміщення 1-4 та 1-3; 2-4 та 2-5; 2-1 та 2-2 з подальшим закладанням прорізу та штукатуренням із обох сторін, а також улаштувати дверний проріз з подальшим встановленням дверного блоку між приміщенням 1-4 та 2-1 з наступним штукатуренням укосів із обох сторін. Зобов'язано ОСОБА_11 улаштувати дверний проріз з подальшим встановленням дверного блоку між приміщеннями 202 та 1-1 з наступним штукатуренням укосів із обох сторін (а.с.27-28 том 1).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_12 зареєстровано право власності на 46/100 часток житлового будинку №39 по вул.Шевченка, в с.Пряжів Житомирського району Житомирської (а.с.29 том 1).

У силу вимог статті 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 4 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України).

У даному випадку, суду не надано належних та допустимих доказів того, що рішенням виконкому ОСОБА_3 сільської ради Житомирського району Житомирської області №24 від 12 березня 1990 року «Про оформлення права особистої власності на житлові будинки» в частині оформлення права власності на 1/2 частину житлового будинку №39 по вул.Шевченка у с.Пряжів на імя ОСОБА_13 та свідоцтва про право власності на вищевказаний будинок були порушені права позивача, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Проте, оскільки позов є безпідставним, суд не вирішує питання щодо строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Житомирський районний суд Житомирської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Зубчук