Справа № 752/6707/16-ц
Провадження по справі № 6/752/136/17
У Х В А Л А

Іменем України

02.08.2017 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 17 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» до ОСОБА_1, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Укрремколіямаш», про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 17 березня 2016 року по справі № 04/16 за позовом ПАТ «Дочірній Банк СБЕРБАНКУ Росії» до ОСОБА_1, третя особа - ТОВ НВП «Укрремколіямаш», про стягнення заборгованості.

Представник заявника в судовому засіданні обґрунтування заяви підтримав в повному обсязі, просив суд її задовольнити.

Представник - ПАТ ««Дочірній Банк СБЕРБАНКУ Росії» в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, про що надав письмові заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 389-4 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків.

Законом № 2983-УІ від 3 лютого 2011 року «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди», надалі - Закон № 2983-УІ, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14 щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон № 2983-УІ набрав чинності 12 березня 2011 року.

Розділом II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2983-УІ передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.

Відповідно до вищевказаних норм спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом № 2983-УІ від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Згідно з положеннями пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, у тому числі й у фінансовій галузі.

Судом встановлено, що 22 березня 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ТОВ «НВП «Укрремколіямаш» укладено договір про відкриття кредитної лінії № 02-В/13/122/КЛ-КБ (а.с. 17).

В подальшому, на підставі договорів про внесення змін до кредитного договору вносились зміни та доповнення.

Договором про внесення змін № 2 до договору про відкриття кредитної лінії № 02-В/13/122/КЛ-КБ від 22.03.2013 р. п. 11.16 викладено у новій редакції, згідно якої усі спори, розбіжності або вимоги, що випливають з цього Договору або у зв'язку із ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання неукладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного Договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013 року, видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, Сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточним і обов'язковим з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього Договору (а.с. 39).

В забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії № 02-В/13/122/КЛ-КБ від 22.03.2012 р. між ПАТ «Дочірній Банк СБЕРБАНКУ Росії» та ОСОБА_1 18.06.2013 р. укладено договір поруки № 4 (а.с. 15).

В подальшому, на підставі договорів про внесення змін до кредитного договору вносились зміни та доповнення.

Зокрема, договором про внесення змін № 1 до договору поруки № 4 від 18 червня 2013 року, укладеного 22.09.2014 р. між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_1, стаття 6 «інші умови» договору поруки викладені в новій редакції, а саме п. 6.8 передбачено, що усі спори, розбіжності або вимоги, що випливають з цього Договору або у зв'язку із ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання неукладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного Договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013 року, видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, Сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточним і обов'язковим з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього Договору (а.с. 19).

Таким чином, незалежно від набрання чинності Закону № 2983-УІ від 3 лютого 2011 року, на правовідносини, які пов'язані зі стягнення заборгованості по кредитному договору з юридичної особи, норми Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються на правовідносини, які виникають між юридичними особами.

Виходячи зі змісту 553 ЦК України, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання.

З конструкції статті вбачається, що договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього.

За таких обставин, на поручителя ОСОБА_1 не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки він не є споживачем послуг у розумінні цього Закону та не є споживачем за договором поруки, є лише фінансовим поручителем за договором поруки.

Правова позиція відносно того, що поручитель не є споживчем в розумінні Закону України «Про захист прав споживача» та не є споживачем за договором поруки викладена в постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6- 1716цс15, у справі №6-2767ц15 від 19.01.2016 та у справі №6-2791ц15 від 22.12.2015, які згідно з вимогами ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Це означає, що сторони можуть домовитися в договорі про надання зобов'язанню солідарного характеру при цьому випадки солідарних зобов'язань передбачені законодавством. Так, наприклад, відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Ст. 1190 ЦК передбачає, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоду, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Частиною 4 ст. 92 ЦК передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Особи, які створюють юридичну особу, несуть солідарну відповідальність за зобов'язаннями, що виникли до її державної реєстрації (ч. 4 ст. 96 ЦК).

Наявність солідарного обов'язку поручителя фізичної особи щодо зобов'язань по кредитному договору не дає підстави для автоматичного розповсюдження дії Закону України «Про захист прав споживачів» на такі відносини, оскільки відносини, які пов'язані із споживчим кредитуванням, обмежується, лише, суб'єктним складом учасників кредитного договору. А сам Закон України «Про захист прав споживачів» не встановлює підстав виникнення солідарних обов'язків щодо споживчого кредитування, що унеможливлює його дію та поширення, в силу вимог ст. 541 ЦК України, на відносини, які пов'язані із виконанням солідарного зобов'язання.

Крім того, згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 6 зазначеного Закону визначено категорії справ, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонено третейськими судами.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

У правових позиціях, викладених в Верховним Судом України під час розгляду цивільних справ №6-64цс 15 від 20.05.2015 року, 6-856цс15 від 02.09.2015 року, 6-2074цс15 від 04.11.2015 року, 6-187цс15 від 18.11.2015 року, 6-1716цс16 від 11.11.2015 року, 6-2892цс15 від 27.01.2016 року, 6-2712цс 15 від 27.01.2016 року, 6-2693цс15 від 16.03.2016 року, 6-29цс16 від 13.04.2016 року та 6- 2630цс від 03.02.2016 року йде мова про не підвідомчість третейським судам на підставі п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» - справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), де позичальниками виступають, лише, фізичні особи, при цьому, у жодній із вказаних правових позицій не йде мова про розповсюдження дії Закону України «Про захист прав споживачів» на правовідносини, що виникли з договору поруки.

Відповідно до ст.ст. 355, 360-7 ЦПК України загальні суди «враховують» висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Відповідно до визначення подібних правовідносин, яке надав Верховний Суд України у чисельних рішеннях (наприклад, ухвалу ВСУ від 04.12.2015 року у справі № 6-2859ц15): «під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин».

Таким чином, правовідносини у цивільній справі № 755/6707/16-ц не є подібними правовідносинам викладених у вищевказаних правових позиціях Верховного суду України, оскільки Верховний Суд України не робив висновків про те, що спори за участю поручителя виключені з підвідомчості третейського суду та на відносини поруки поширюються дія норм Закону України «Про захист прав споживачів», тому такі правові позиції не можуть бути застосовані як обов'язкові судам попередніх інстанції відповідно до ст. 3607 ЦПК України.

Крім того, статтею 17 Закону від 23 лютого 2006 р. N 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожний у випадку спору про його цивільні права та обов'язки має право на справедливий і публічний розгляд справи незалежним і неупередженим судом, створеним відповідно до закону.

У справах Європейського суду з прав людини Waite проти Канади, Рrince Наns-Аdam II проти Ліхтенштейну, Levages Prestations Servises проти Франції зазначено, що право доступу до правосуддя, закріплене у п. 1 ст. 6 Конвенції, не є абсолютним. Воно може бути певною мірою обмежене державою. Проте такі обмеження не можуть обмежувати право доступу до правосуддя таким чином і такою мірою, що сама його суть виявиться порушеною; зрештою, ці обмеження будуть відповідати п. 1 ст. 6 Конвенції лише за умови, що вони мають законну мету і що існує розумна співмірність між використаним способом і поставленою метою.

Відповідно до Закону України «Про третейський суд» третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та (або) юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Згідно з Конституцією України, Україна є демократичною, соціальною, правовою державою; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1,3).

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64).

Способами реалізації права кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних правовідносин є звернення до третейського суду (у передбаченому Законом України «Про третейські суди» у випадках і в порядку) та судовий захист.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності й не є здійсненням правосудця.

Враховуючи положення статей 55, 64, 124 Конституції, аналізуючи зміст Закону України «Про третейські суди» та ст. 17 Цивільного процесуального кодексу України, третейський суд як недержавний орган має повноваження вирішувати спори лише тих сторін, між якими укладено угоду (прийнято рішення) про передачу спору на розгляд третейського суду, і ці повноваження третейського суду не поширюються на спори, в яких, крім цих осіб, сторонами є інші особи, які не були сторонами третейської угоди, або спори, які стосуються прав і обов'язків інших осіб, що не є сторонами третейської угоди.

Також, слід звернути увагу, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.01.2008 року № 1-рп/2008 «У справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті З, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду)»), згідно з положеннями частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до Закону третейські суди приймають рішення тільки від свого імені (стаття 46), а самі ці рішення, ухвалені в межах чинного законодавства, є обов'язковими лише для сторін спорів. Забезпечення примусового виконання рішень третейських судів перебуває за межами третейського розгляду та є завданням компетентних судів і державної виконавчої служби (стаття 57 Закону, пункт 1 частини другої статті З Закону України "Про виконавче провадження").

Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (стаття 125 Конституції України). З аналізу положень Закону України «Про третейські суди» випливає, що третейські суди є недержавними незалежними органами захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Таким чином, ураховуючи зазначені положення та принцип добровільності утворення третейського суду, розгляд справ у третейських судах не порушує приписи ст. 6 Конвенції та статті 124 Конституції України про здійснення правосуддя виключно судами, оскільки третейський розгляд не є правосуддям, а рішення третейських судів є лише актами недержавної юрисдикційної діяльності з вирішення спорів сторін у сфері цивільних і господарських відносин, правомірність ухвалення яких мають бути підтверджені судами загальної юрисдикції.

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз.5 ч.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Таким чином, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі №6-75цс11 та у п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви, у зв'язку з відсутні правових підстав для задоволення заяви про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 17 березня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» до ОСОБА_1, третя особа - ТОВ Науково-виробниче підприємство «Укрремколіямаш», про стягнення заборгованості.

Керуючись статтями ст. ст. 209-210, 389-1-389-6 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка ї оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя