Справа №: 343/827/17
Провадження №: 2/0343/432/17
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2017 року м.Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді - Лицура І. М.,

секретарів - Бойків В.П. та Оленяк С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Долина Івано-Франківської області справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Долинської РДА Івано-Франківської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила надати їй дозвіл на оформлення документів для тимчасового (багаторазового) виїзду до Єгипту, Туреччини та країн Шенгенської угоди їх неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, надати дозвіл на виїзд сина в ці країни без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 в період з 2017 року до 30.12.2019 року. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 02.06.2016 року. Від даного шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3. За рішенням суду місце проживання сина визначено разом з нею. Вона матеріально утримує сина, піклується про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Після розлучення вона неодноразово намагалася вивезти сина ОСОБА_3 за кордон для відпочинку, однак відповідач необґрунтовано та безпідставно затримував оформлення документів, через що вона, зокрема, не змогла взяти сина в поїздку до Єгипту в листопаді 2016 року. Відповідач щоразу відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини, кожна розмова закінчується погрозами в її сторону, що негативно впливає на її морально-психологічний стан. Також вона просила відповідача в період її відсутності доглядати сина, однак останній постійно відмовляється це робити та погрожує відібрати в неї дитину. Такі дії відповідача призводять до ускладнення процедури оформлення документів на виїзд за кордон не тільки неповнолітньої дитини, а й її, перенесення запланованих поїздок та додаткових фінансових затрат. Крім цього, через дії батька дитина отримує психологічний стрес від розлуки з матір'ю, що також порушує її право на розвиток, оздоровлення та відпочинок. Оскільки для виїзду за кордон неповнолітній дитині необхідна згода обох батьків, а відповідач в наданні такої згоди безпідставно відмовляє, то вона змушена звернутися в суд для отримання цього дозволу в судовому порядку.

В судовому засіданні позивачка повністю підтримала заявлені позовні вимоги, зіславшись на вищевикладені обставини. Просила позов задоволити, постановити рішення, яким надати їй дозвіл на оформлення документів для тимчасового (багаторазового) виїзду до Єгипту, Туреччини та країн Шенгенської угоди їх неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та надати дозвіл на виїзд сина в ці країни без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 в період з 2017 року до 30.12.2019 року.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що він не заперечує проти вивезення свого малолітнього сина на відпочинок та оздоровлення, однак позивачка повинна зазначити, коли і куди вона його повезе. Щодо того, щоб дати дозвіл на вивезення дитини на невизначений час та невідомо куди і в будь-який момент, коли забажає позивачка, то він заперечує, оскільки вважає що довгі подорожі та переїзди не підуть на користь синові, оскільки йому ще не має навіть 3 років. Він піклується про дитину, бажає надалі виховувати її і не хоче розлучатися з нею на тривалий час. З наведених підстав просив в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи: служби у справах дітей Долинської РДА Івано-Франківської області за довіреністю № 3/01-26/55 від 05.01.2017 року Прокопець Т.А. також не визнала позовні вимоги ОСОБА_1, пояснивши, що син сторін по справі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є малолітньою дитиною і орган опіки та піклування вважає, що часті та довгі подорожі можуть зашкодити здоров»ю дитини. Крім того, вимога позивачки про надання їй дозволу на вивезення дитини без зазначення конкретної дати, часу та тривалості виїзду, не ґрунтується на законі. Просила в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного:

В статті 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, проголошено, що обидва батьки несуть одинакову та основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 157 даного кодексу передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.п. 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Проаналізувавши наведені норми, суд приходить до висновку, що чинним законодавством передбачено можливість вирішення питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки в іншому випадку буде грубо порушено право батька на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріплене в ст.ст. 141,157 Сімейного кодексу України.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі з 23.11.2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 02.06.2016 року, що підтверджується копією даного рішення (а.с. 6).

Свідоцтво про народження НОМЕР_1, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Долинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області 06.01.2015 року (а.с. 5), підтверджує, що неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином сторін по справі.

За вищенаведених обставин, приймаючи до уваги, що позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення дитини за кордон без згоди батька без зазначення конкретної країни прямування та строку перебування у цій країні, а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини до досягнення нею 16-річного віку за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та, що надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивачка, буде суперечити закону та порушуватиме права відповідача, як батька дитини, на виховання та спілкування із дитиною, враховуючи позицію останнього та його бажання виховувати свою дитину, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Такий висновок суду узгоджується і з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі № 6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі № 6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі № 6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі № 6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі № 6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-32509ск15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-33303ск15.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд також враховує вимоги ст. 60 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивачка ж в даній справі щодо доведення своїх позовних вимог обмежилась виключно абстрактними посиланнями в тексті позову на неодноразові звернення до відповідача з приводу отримання дозволу на виїзд їх спільної дитини за кордон та відмову останнього надати такий дозвіл й створення їй перешкод для оформлення документів на тимчасовий виїзд дитини за кордон. При цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачкою суду так і не було надано, в зв'язку із чим суд сприймає її твердження з цього приводу лише як припущення, на яких, у відповідності до ст. 60 ч.4 ЦПК України, не може ґрунтуватися судове рішення.

На підставі наведеного, Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, ст.ст. 141,157 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, керуючись ст.ст. 213-215,218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Долинської РДА Івано-Франківської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька відмовити .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в 10-денний строк з дня його проголошення до апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя: