Справа № 486/560/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2017 року смт. Арбузинка

Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Похитун М.В.

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

представників відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника третьої особи - Комунального підприємства «Южноукраїнська міська лікарня» - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Южноукраїнського міського голови ОСОБА_7, Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - виконуючий обов'язки головного лікаря Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_8, Міністерство охорони здоров'я України, Комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, визнання незаконними розпоряджень Южноукраїнського міського голови та визнання незаконним рішення конкурсної комісії, -

ВСТАНОВИВ :

25 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду, остаточно уточнивши позовні вимоги заявою від 31 серпня 2017 року, в обґрунтування яких посилалась на те, що 28 лютого 2017 року Южноукраїнський міський голова ОСОБА_7 виніс розпорядження № 46-р, яким припинив дію контракту № 803 від 24.10.2014 року, укладеного між нею та МОЗ України, та звільнив її з посади начальника ДУ «СМСЧ-2» на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з реорганізацією установи.

Вказане розпорядження, як зазначено в позовній заяві, є незаконним, оскільки контракт було укладено з МОЗ України на строк до 24 жовтня 2017 року, а тому міський голова не мав права припиняти його дію достроково.

При цьому міський голова, маючи повноваження лише на призначення та звільнення керівників комунальних закладів, звільнив її 28 лютого 2017 року, як керівника державного закладу, в той час як цей державний заклад став комунальним лише 01 березня 2017 року.

Крім того, оскільки ДУ «СМСЧ-2» була реорганізована в КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» без зміни функціонального призначення та структури, то всі працівники державної установи «СМСЧ-2» стали працівниками КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» без подачі заяв про переведення та видання наказів про прийом в реорганізовану установу, окрім неї. При цьому наказ про скорочення штату не видався і ніяка інша робота їй запропонована не була.

Вказане розпорядження міського голови ОСОБА_7 є незаконним і з тих підстав, що в день звільнення 28 лютого 2017 року вона перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 957,16 грн. за один день.

Позивач також вказує, що незаконними діями Южноукраїнського міського голови їй було спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв'язків з колегами, які почали ухилятись від зустрічей з нею. Моральні страждання спричинив і сам факт втрати роботи, що призвело до різкого зниження матеріального забезпечення сім'ї і зміни життєвих планів та потягло за собою напругу в сімейних відносинах, яка в свою чергу негативно впливала на соматичний та психічний стан її здоров'я. Окрім цього, незаконними діями відповідача була принижена її ділова репутація, як керівника закладу, а тому з урахуванням тривалого та комплексного характеру моральних страждань оцінює розмір відшкодування в 50 000,00 грн.

Крім цього, в позовній заяві позивач вказує, що 06 лютого 2017 року міський голова ОСОБА_7 видав розпорядження № 24-р, яким оголосив конкурс на заміщення вакантної посади головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», затвердив Положення про проведення конкурсу та склад конкурсної комісії.

Вважає вказане розпорядження незаконним з тих підстав, що вона призначена на посаду начальника ДУ «СМСЧ-2» згідно контракту, тобто строкового трудового договору, дія якого закінчується лише 24 жовтня 2017 року, а весь особовий склад в результаті реорганізації перейшов до комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», який є правонаступником ДУ «СМСЧ-2». Тому вона продовжує залишатись головним лікарем реорганізованої установи до закінчення дій контракту, так як до новоутвореної установи перейшли всі права і обов'язки реорганізованої юридичної особи, в тому числі й щодо укладених трудових договорів. Вакансії головного лікаря на час проведення конкурсу не було, оскільки дії її контракту з МОЗ України не припинилась, а вона на той час звільнена не була.

Окрім вищевикладеного, в позовній заяві позивач зазначає, що 23 лютого 2017 року міський голова ОСОБА_7 затвердив рішення конкурсної комісії з проведення конкурсу на заміщення вакантної посади головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», яка рекомендувала призначити на дану посаду ОСОБА_8

Вважає рішення конкурсної комісії незаконним, оскільки воно прийняте з порушенням положень «Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантної посади головного лікаря Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», затвердженого розпорядженням Южноукраїнського міського голови № 24-р від 06 лютого 2017 року.

Так, позивач вказує, що більшості кваліфікаційних характеристик, висунутих МОЗ України для даної посади, ОСОБА_8 не відповідає, у нього відсутня спеціалізація за фахом «Організація і управління охороною здоров'я», стаж роботи за цим фахом, який має бути не менше п'яти років, а тому він взагалі не підлягав допуску до участі в даному конкурсі.

Однак, 01 березня 2017 року Южноукраїнський міський голова своїм розпорядженням № 47 призначив ОСОБА_8 виконуючим обов'язки головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», не врахувавши вимоги, що передбачені Довідником кваліфікаційних характеристик працівників. Випуск 78 «Охорона здоров'я», затвердженого наказом міністра охорони здоров'я України № 117 від 29 березня 2002 року та «Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантної посади головного лікаря комунальної установи «Южноукраїнська міська лікарня», затвердженому його ж розпорядженням № 24-р від 06 лютого 2017 року, згідно яких ОСОБА_8 не може бути призначеним на вказано посаду.

У зв'язку з вищевикладеним позивач просила суд поновити її на посаді головного лікаря Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 165 588,68 грн., суму моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн., визнати незаконними розпорядження Южноукраїнського міського голови №46-р від 28 лютого 2017 року, яким її звільнено з посади, №24-р від 06 лютого 2017 року «Про проведення конкурсу на заміщення вакантної посади головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» та № 47-р від 01 березня 2017 року «Про призначення виконуючим обов'язки головного лікаря КЗ Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_8І.», а також визнати незаконним рішення конкурсної комісії виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 23 лютого 2017 року про надання рекомендації для призначення на посаду ОСОБА_8

В подальшому позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак остаточно просила стягнути з відповідача - Южноукраїнського міського голови ОСОБА_7 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 176 117, 44 грн. із розрахунку 957,16 грн. середнього заробітку за один день за період з 28 лютого 2017 року по 23 листопада 2017 року, тобто за 184 робочих дні.

Окрім цього, позивач та її представник просили поновити строк звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору, обґрунтовуючи причини його пропуску тим, що ще до звільнення, 23 лютого 2017 року позивач оскаржувала в судовому порядку реорганізацію установи, в якій вона працювала, тобто позивач пред'явила відповідачу лише частину вимог, які стали підставою для її звільнення. В ході розгляду цієї справи, а саме 11 квітня 2017 року позивач уточнила позовні вимоги вимогою про поновлення на роботі, однак ухвалою від 05 травня 2017 року Арбузинський районний суд Миколаївської області закрив провадження, у зв'язку з тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

24 травня 2017 року позивач звернулась з аналогічними вимогами в порядку цивільного судочинства, тобто в місячний строк з моменту закриття Арбузинським районним судом Миколаївської області провадження у справі, оскільки згідно ч.2 ст. 264 ЦК України у даному випадку відбулося переривання перебігу строку позовної давності по даному спору.

В судовому засіданні позивач повністю підтримала позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та пояснила суду, що 28 лютого 2017 року погано себе почувала, однак від лікарняного відмовилась. Близько 17.00 год. в лікарню принесли розпорядження ОСОБА_7 про її звільнення, яке вона особисто не отримала, відразу зателефонувавши своєму лікарю, який після огляду видав їй лікарняний лист з 28 лютого 2017 року, в подальшому продовжений до 07 березня 2017 року. Оскільки її було звільнено з займаної посади незаконно, так як дія контракту з МОЗ не закінчилась, то даний факт суттєво вплинув на її психічне здоров'я, спричинивши значну моральну шкоду. Так, вона не могла вільно підтримувати зв'язки з колишніми колегами, оскільки нове керівництво лікарні заборонило персоналу спілкуватись з нею. Її безпідставно звинуватили у викраденні особистих меблів, а ОСОБА_8 заборонив заходити до приміщення лікарні. При цьому на її та чоловікову адресу надходили погрози щодо виникнення проблем у дочки та зятя, які також працюють в лікарні. Колеги просили її не вітати їх з днем народження, оскільки після спілкування з нею в них виникали всілякі проблеми. Все це спричинило значний влив на стан її здоров'я, а тому вона вимушена була звертатись до психотерапевта, а в подальшому і до психіатра. Крім того, на посаду головного лікаря новоствореного комунального закладу було призначено ОСОБА_8, кандидатура якого не відповідає вимогам МОЗ України і який не мав права брати участь в конкурсі на зайняття вакантної посади головного лікаря, оскільки не мав відповідної кваліфікації та стажу організаційної роботи. Однак конкурсна комісія в порушення вимог законодавства рекомендувала призначити на посаду його, в той час як її кандидатуру на цю ж посаду було відкинуто. Розмір моральної шкоди оцінює в 50 000,00 грн., а позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю, просив його задовольнити та пояснив суду, що Южноукраїнський міський голова станом на 28 лютого 2017 року не мав повноважень на звільнення позивача із займаної посади, оскільки комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня» був зареєстрований в реєстрі лише 01 березня 2017 року і саме з цього часу відповідач став розпорядником майна та набув права звільняти чи призначати керівника комунального закладу.

Окрім цього, відповідач порушив вимоги КЗпП України, оскільки будь-якого скорочення штату в установі не було, тому дія контракту, як строкового трудового договору, з позивачем мала бути продовжена. При цьому позивачу не пропонували будь-якої іншої посади в цьому ж закладі, як того вимагає чинне трудове законодавство.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підлягає стягненню з Южноукраїнського міського голови ОСОБА_7, як посадової особи, яка видала розпорядження про звільнення.

Представники відповідачів - Южноукраїнського міського голови ОСОБА_7, виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов та пояснили суду, що відповідачі діяли відповідно до вимог ст. 19 Конституції України в межах наданих їм прав і повноважень, а тому будь-яких порушень прав позивача допущено не було. Крім того, позивач пропустила місячний строк звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі, оскільки копію розпорядження про звільнення отримала ще 03 березня 2017 року, а тому повинна була звернутись до суду у строк до 04 квітня 2017 року. При цьому, правова природа даного спору є зрозумілою, судова практика визначеною, у зв'язку з чим звернення позивача до суду в порядку адміністративного судочинства не може вважатись поважною причиною пропуску строку звернення з даним позовом.

Крім того, пояснили суду, що Южноукраїнська міська рада стала органом управління майном з моменту підписання акту приймання-передачі майна, а міський голова мав право звільнити позивача 28 лютого 2017 року згідно рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 01 грудня 2016 року, яким майно «СМСЧ-2» прийнято до комунальної власності та затверджено статут в новій редакції.

При цьому зміни в реорганізації виробництва та праці полягали в тому, що заклад, з якого позивача звільнено, перейшов з державної власності в комунальну, змінився розпорядник бюджетних коштів та назва посади - з начальника СМСЧ на головного лікаря. При цьому головний лікар новоствореної установи має більше обов'язків з лікувальної справи, аніж організаційних. За такого позивач не може бути поновлена на посаді, оскільки посади з якої її звільнено вже не існує.

Про наявність будь-яких документів, які б підтверджували попередження позивача про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці за два місяці, як того вимагає чинне законодавство, вони вказати суду не можуть. Чи була запропонована позивачу інша робота, яка відповідає її кваліфікаційному рівню, чи будь-яка інша, їм не відомо. Однак позивач була зобов'язана попередити всіх працівників СМСЧ-2 про звільнення у зв'язку з реорганізацією.

Просили в задоволенні позову відмовити через його необґрунтованість та безпідставність, а також у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі.

Представник третьої особи - Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» в судовому засіданні підтримала позицію представників відповідачів та просила в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи - Міністерство охорони здоров'я України в судове засідання не з'явився, про його дату, час та місце повідомлений належно.

Третя особа - виконуючий обов'язки головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_8 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належно, направив до суду заяви, в яких повідомляв про перебування у відрядженні, а в подальшому у відпустці.

За такого, суд зберігаючи об'єктивність і неупередженість, забезпечивши необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи, з'ясувавши позиції сторін та їх представників, дослідивши обставини справи в межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням з точки зору належності та допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв'язку, керуючись законом, зробив слідуючі висновки.

В судовому засіданні встановлено, що 24 жовтня 2014 року між позивачем та Міністерством охорони здоров'я України було укладено контракт № 803, за яким позивач призначається на посаду начальника Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України» на строк дії цього контракту, який, згідно п. 27, діє з 24 жовтня 2014 року до 24 жовтня 2017 року.

Згідно підпункту 3 пункту 22 вказаного контракту його дія може бути припинена до закінчення визначеного в ньому строку за ініціативою органу управління майном у випадках, передбачених статтями 40 і 41 Кодексу законів про працю України.

Розпорядженням Южноукраїнського міського голови ОСОБА_7 від 28 лютого 2017 року № 46-р дію контракту № 803 від 24 жовтня 2014 року, укладеного між МОЗ України та позивачем, було припинено, а позивача звільнено із займаної посади начальника державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 МОЗ України» у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з реорганізацією (припиненням) закладу на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку з 28 лютого 2017 року.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо відсутності повноважень міського голови на припинення дії контракту та запереченням представників відповідача щодо наявності у нього такого права, суд виходить із такого.

Рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 01 грудня 2016 року № 427 було вирішено прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Южноукраїнська цілісний майновий комплекс державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 МОЗ України» (п.1 рішення) та затвердити Статут державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 МОЗ України» у новій редакції (п. 2 рішення).

Згідно п. 1.2 Статуту державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 МОЗ України» (нова редакція), затвердженого вказаним вище рішенням Южноукраїнської міської ради, уповноваженим органом управління закладу є Южноукраїнська міська рада.

На цю обставину посилались представники відповідача, обґрунтовуючи наявність у міського голови повноважень на припинення дії контракту з позивачем та її звільнення.

В той же час, рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 01 грудня 2016 року № 428 було затверджено статут комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», згідно положень якого заклад створений Южноукраїнською міською радою внаслідок реорганізації шляхом перетворення юридичної особи державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України» в юридичну особу - комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня», уповноваженим органом управління якого є управління соціального захисту населення, охорони здоров'я та праці Южноукраїнської міської ради.

Згідно п. 1.7 цього статуту комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня» є правонаступником державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України».

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань державну реєстрацію комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» було проведено 01 березня 2017 року.

Відповідно до ч.6 ст. 7 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» право власності на об'єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права.

В судовому засіданні представники відповідача стверджували, що акт приймання- передачі цілісного майнового комплексу державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України» підписано 28 листопада 2016 року, а рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 01 грудня 2016 року вирішено прийняти його до комунальної власності територіальної громади, а тому саме з цього часу Южноукраїнська міська рада стала органом управління майном державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України», а міський голова набув повноважень звільнити позивача, як керівника цього закладу.

Однак в силу положень ст.ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 868 від 17 жовтня 2013 року право власності на об'єкт передачі - цілісний майновий комплекс, до складу якого входить нерухоме майно, підлягає державній реєстрації, а тому виникає з моменту такої реєстрації згідно положень ч. 6 ст. 7 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності».

При цьому суд ураховує, що статут установи (закладу, організації) не є нормативно-правовим актом.

З огляду на таке, з урахуванням положень Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», Южноукраїнська міська рада могла набути прав органу управління майном з моменту своєї державної реєстрації, яка відбулась 01 березня 2017 року, а відтак достроково припинити дію контракту з позивачем із власної ініціативи у випадках, передбачених ст. 40, 41 КЗпП України.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з реорганізацією (припиненням) закладу.

За правилами п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, серед іншого, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади.

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення.

Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-248цс16 від 01 березня 2017 року, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

З пояснень позивача слідує, що у встановленому законом порядку про наступне звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці вона попереджена не була, будь-якої іншої посади їй запропоновано не було.

Натомість представники відповідача в судовому засіданні пояснили, що 01 грудня 2016 року була призначена ліквідаційна комісія на чолі з ОСОБА_9, а позивач була зобов'язана попередити всіх працівників лікарні про наступне вивільнення.

Однак будь-яких доказів щодо дотримання вимог ст. 49-2 КЗпП України при звільненні позивача в порушення імперативних положень ч.1 ст. 60 ЦПК України представники відповідача суду не надали. При цьому пояснили, що їм нічого невідомо про попередження позивача про її вивільнення, пропозицію їй всіх наявних вакантних посад за відповідною кваліфікацією чи її відмову від переведення на іншу роботу в тій же установі.

Досліджуючи питання про те, чи дійсно відбулись зміни в організації виробництва та праці, у зв'язку з якими позивач була звільнена із займаної посади, суд враховував положення п. 1.2 статуту комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», відповідно до яких цей заклад створений внаслідок реорганізації шляхом перетворення юридичної особи «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України» з обов'язковою умовою збереження профілю, функціонального навантаження та структури, які в повному обсязі переносяться в реорганізований заклад, а також пояснення представника відповідачів.

Так, представник відповідачів пояснив суду, що скорочення посад чи ліквідації підрозділів при реорганізації установи не відбулося, однак зміни в організації виробництва і праці полягають у зміні власника установи та перейменуванні назви посади,

яку займала позивач, з «начальник ДЗ СМСЧ -2» на «головний лікар КЗ «ЮМЛ».

При цьому, як пояснив представник відповідачів, всі працівники лікарні були переведені в реорганізований заклад на займані ними посади, про що видані відповідні накази. Однак позивача було звільнено з роботи.

Вказане підтверджується й оглянутим в судовому засіданні штатними розписами ДЗ СМСЧ-2» та КЗ «ЮМЛ на 2017 рік.

За такого, суд констатує недотримання вимог ст. 49-2 КЗпП України при звільненні позивача із займаної посади.

Досліджуючи доводи позивача про її звільнення в період тимчасової непрацездатності, суд враховує, що на момент підписання розпорядження № 46-р від 28 лютого 2017 року Южноукраїнському міському голові не було відомо про отримання позивачем лікарняного листа, оскільки, як повідомила сама позивач, вона звернулась до лікаря 28 лютого 2017 року в кінці робочого дня після того, як дізналась про наявність розпорядження про звільнення.

Однак при цьому суд враховує, що відповідачу в подальшому стало відомо про звільнення позивача в період її тимчасової непрацездатності, однак будь-яких дій щодо відновлення становища позивача ним вжито не було, що не заперечувалось в судовому засіданні представником відповідача.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з посади начальника державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України» було проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

Разом з тим, вирішуючи питання про поновлення строку звернення позивача до суду за захистом своїх прав, враховуючи заперечення представників відповідача щодо можливості його поновлення, суд виходив з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Статтею 234 цього ж Кодексу встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач про свої звільнення дізналась 28 лютого 2017 року, однак копію відповідного розпорядження отримала 03 березня 2017 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Тобто, саме з 04 березня 2017 року, у даному, конкретному випадку, почався перебіг строку звернення позивача до суду з вимогою про поновлення на роботі, який, з урахуванням положень ст. 233 КЗпП України закінчився 04 квітня 2017 року.

З пояснень сторін суд встановив, що з вимогою про поновлення на роботі позивач звернулась до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 11 квітня 2017 року. Представники відповідача дану обставину не заперечували.

Тобто з цього часу позивач вчинила дії, спрямовані на захист своїх трудових прав, порушених в результаті незаконного звільнення.

Однак, із наданої позивачем копії листка непрацездатності вбачається, що у період з 04 березня по 07 березня 2017 року позивач перебувала на амбулаторному лікуванні, що суд рахує як поважну причину неможливості реалізувати свої права щодо захисту своїх прав.

Так, згідно вказаного листка непрацездатності, позивачу належало стати до роботи 08 березня 2017 року, а тому з урахуванням вищевикладеного, позивач мала право звернутись до суду з вимогами про поновлення на роботі у строк до 08 квітня 2017 року включно.

За таких обставин, позивач пропустила строк звернення до суду, який становить лише три дні, оскільки вчинила дії направлені на відновлення свого права 11 квітня 2017 року.

При цьому суд не ураховує причини неможливості звернення позивача до суду протягом усього періоду існування в неї такого суб'єктивного права, оскільки пропущеним є лише той строк, який виходить за межі встановленого законом строку звернення.

Крім того, як пояснила суду позивач, внаслідок незаконного звільнення її психічний стан значно погіршився, а колишні колеги радили звернутись до іншого лікувального закладу, то вона змушена була звернутись до приватного лікаря за психіатричною допомогою 11 квітня 2017 року, про що надала суду відповідну довідку.

Будь-якими доказами представники відповідача такі доводи позивача не спростували, що дає суду підстави вважати про хворобливий стан позивача протягом строку, який давав їй право на звернення до суду.

Тож, ураховуючи у сукупності незначний строк пропуску звернення позивача до суду, який фактично становить три дні, характер порушень, допущених відповідачем при звільненні позивача, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства, суд вважає необхідним поновити строк звернення позивача до суду з вимогами про поновлення на роботі, як такий, що пропущений з поважних причин.

При цьому суд відхиляє доводи представників сторін щодо застосування у даному випадку положень Глави 18 Цивільного кодексу України, оскільки передбачені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду не є строками позовної давності.

За приписами ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З урахуванням вищевикладеного, імперативних положень вищевказаної правової норми, встановлених в судовому засіданні порушень трудового законодавства при звільненні позивача, а також того, що реорганізація керованого нею закладу відбулась без скорочення чисельності та штату працівників, а посада яку вона займала була лише перейменована, суд вважає необхідним поновити права позивача у спосіб, що ним запропонований, тобто шляхом визнання протиправним розпорядження Южноукраїнського міського голови ОСОБА_7 № 46-р від 28 лютого 2017 року, яким позивача було звільнено з роботи та поновленням її на посаді головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» з дня її звільнення, тобто з 28 лютого 2017 року.

На підставі ст. 237-1 КЗпП України суд вважає такою, що підлягає частковому задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди.

Згідно ч.2 ст. 237-1 КЗпП України порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Так, відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частина 2 статті 23 ЦК визначає, що моральна шкода полягає, серед іншого, і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

У пункті третьому постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року ВСУ роз'яснив судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

З огляду на положення абзацу другого пункту п'ятого вказаної постанови Пленуму ВСУ та статті 1167 ЦК України зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: моральної шкоди, як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; причинного зв'язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; вини заподіювача шкоди.

За змістом абзацу третього та частини четвертої статті 23 ЦПК України моральна шкода відшкодовується грішми і незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Суд, з'ясувавши чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, в чому вони виразились, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, дійшов висновку про законність таких вимог позивача.

Проте, розмір моральної шкоди, визначений позивачем в сумі 50 000 грн. 00 коп., на переконання суду не є адекватним завданій моральній шкоді, а тому грошова компенсація в розмірі 3000 грн. 00 коп. відповідатиме засадам розумності і справедливості.

При цьому суд не бере до уваги посилання представника відповідача на письмові пояснення працівника лікарні про те, що позивач вивозила меблі у зв'язку з чим у неї не було ніякого психічного напруження, оскільки такі докази не є допустимим в розумінні ч.2 ст. 59 ЦПК України і жодним чином не спростовують пояснень позивача в цій частині.

За вимогою ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Вирішуючи питання про стягнення з Южноукраїнського міського голови ОСОБА_7 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд не убачав підстав для задоволення вказаної вимоги у даному випадку, оскільки її належало пред'явити до юридичної особи - власника або уповноваженого ним органу, а не до Южноукраїнського міського голови, як посадової особи, яка видала розпорядження про звільнення.

При цьому суд відкидає посилання позивача та її представника, що середній заробіток за час вимушеного прогулу належить стягнути саме з Южноукраїнського міського голови на підставі ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування», оскільки дана норма права передбачає, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Однак стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу регулюється нормами трудового законодавства і не є шкодою в розумінні 1166 ЦК України.

Суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання незаконними розпорядження Южноукраїнського міського голови № 24-р від 06 лютого 2017 року, яким оголошено конкурс на заміщення вакантної посади головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», визнання незаконним рішення конкурсної комісії про надання рекомендації міському голові щодо призначення на посаду головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_8 та визнання незаконним розпорядження Южноукраїнського міського голови ОСОБА_7 № 47-р від 01 березня 2017 року, яким ОСОБА_8 призначено виконуючим обов'язки головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» у зв'язку з недоведеністю обставин, на які посилається позивач.

Так, суд враховує, що згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Будь-яких доказів, які б свідчили про порушення прав позивача даними розпорядженнями Южноукраїнського міського голови позивач суду не надала.

Більш того, посилаючись на незаконність вказаних розпоряджень міського голови та рішення конкурсної комісії у зв'язку з тим, що ОСОБА_8 не відповідає вимогам МОЗ України аби зайняти посаду головного лікаря комунального закладу, позивач не надала будь-яких доказів на підтвердження своїх тверджень, чим не виконала вимоги ст. 60 ЦПК України, які покладають на неї обов'язок довести належними та достовірними доказами обставини, на які вона посилається.

Своїм правом заявляти перед судом клопотання про витребування доказів щодо отримання яких у неї є труднощі, не скористалась.

З огляду на таке, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Питання розподілу судових витрат між сторонами належить вирішити у відповідності до імперативних положень ч.1 ст. 88 ЦПК України.

На підставі п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 8, 10,11, 57-60, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Южноукраїнського міського голови ОСОБА_7, Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - виконуючий обов'язки головного лікаря Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_8, Міністерство охорони здоров'я України, Комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, визнання незаконними розпоряджень Южноукраїнського міського голови та визнання незаконним рішення конкурсної комісії - задовольнити частково.

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду за вирішенням трудового спору та поновити його.

Визнати протиправним розпорядження Южноукраїнського міського голови ОСОБА_7 № 46-р від 28 лютого 2017 року «Про припинення дії контракту з начальником Державного закладу «Спеціалізована медико - санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України» ОСОБА_1 та звільнення її з посади.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» з 28 лютого 2017 року.

Стягнути з Южноукраїнського міського голови ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Южноукраїнського міського голови ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 685 (шістсот вісімдесят п'ять) грн. 00 коп.

Стягнути з Южноукрїнського міського голови ОСОБА_7 судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. на користь держави.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня».

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.В. Явіца