СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
ун. № 759/2514/17
пр. № 2/759/2708/17
27 квітня 2017 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді Войтенко Ю.В.
за участю секретаря - Самчик І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитині, яка не досягла шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу батька,
Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитині, яка не досягла шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу батька та просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України (за кордон) до Турецької Республіки та до Грецької Республіки неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі її матері ОСОБА_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, на період з 01.06.2017 року до 31.08.2017 року; та стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору.
Позов мотивовано тим, що 26 липня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 1512 від 26.07.2006 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ м. Києва.
Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 03 вересня 2009 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ у м. Києві. Після розірвання шлюбу спільна донька залишилась проживати із своєї матір'ю за адресою: АДРЕСА_1.
З моменту фактичного припинення шлюбних стосунків, відповідач самоусунувся від матеріального утримання та піклування про свою доньку і взагалі перестав спілкуватись з дитиною. У зв'язку з тим, що відповідач проживає у Автонгомній Республіці Крим та будь - який зв'язок із ним втрачено, нотаріального дозволу на виїзд доньки за межі України неможливо оформити.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не з'явився. Враховуючи, що з 27.03.2014 року пошта, яка направлена УДППЗ «Укрпошта» з материкової частини України, поштою Автономної Республіки Крим не приймається та повертається у зворотному напрямку, за даних обставин, УДППЗ «Укрпошта» не має можливості доставки поштових відправлень до Автономної Республіки Крим та м. Севастополь, однак повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи суд визнає належним, оскільки відповідна інформація була розміщена на офіційному Інтернет-сайті Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 30, 32).
Відповідно до ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.
Судом встановлено, що 26 липня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 1512 від 26.07.2006 року.
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ м. Києва.
Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 03 вересня 2009 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ у м. Києві. Після розірвання шлюбу спільна донька залишилась проживати із своєї матір'ю за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України).
Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року N 534), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без згоди та супроводу батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до підпункту 1, абзацу одинадцятого пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон або за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 Правил).
Отже діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування».
Оскільки, поїздка дитини за кордон має на меті забезпечення її відпочинку і оздоровлення, буде сприяти розширенню її кругозору, тощо, то суд приходить до висновку, що така поїздка в інтересах дитини.
Будь-яких даних, що вказували б на те, що позов заявлено з іншою метою, а рівно і даних, що перешкоджали б виїзду дитини за кордон, окрім відсутності згоди батька, матеріали справи не містять.
За таких фактів та відповідних їм правовідносин, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у разі задоволення позову витрати понесені позивачем на забезпечення розгляду справи мають бути компенсовані відповідачем.
На підставі наведених в рішенні норм закону, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212, 214, 215 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитині, яка не досягла шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу батька - задовольнити.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України (за кордон) до Турецької Республіки та до Грецької Республіки неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі її матері ОСОБА_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, на період з 01.06.2017 року до 31.08.2017 року.
Надати дозвіл ОСОБА_2 на оформлення та виготовлення документів для тимчасового виїзду за межі України неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_3.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 640, 00 грн судового збору.
На це заочне рішення відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії може бути подана заява до Святошинського районного суду м. Києва про перегляд цього заочного рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Войтенко