Справа № 462/5804/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2017 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого- судді Кирилюк А.І.

при секретарі Фрейдун А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом Львівської місцевої прокуратури №2 в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», /третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гриник Іван Юрійович/ про визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права на нерухоме майно, звільнення земельних ділянок,-

встановив:

Львівська місцева прокуратура №2 в інтересах ЛМР звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними: договір купівлі-продажу будівлі магазину загальною площею 30 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 10.04.2012 року і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 178,договір купівлі-продажу будівлі магазину загальною площею 21,6кв.м., що находиться на АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 10.04.2012 року і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 175, договір купівлі-продажу будівлі магазину загальною площею 50,7 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 10.04.2012р. зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 181; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказані нежитлові будівлі та зобов'язати ОСОБА_1 звільнити: земельну ділянку 0,0024 га, що знаходиться у м. Львові по АДРЕСА_1 шляхом знесення нежитлової будівлі магазину площею 30,0 кв.м, земельну ділянку 0,0024 га, що знаходиться у м. Львові по АДРЕСА_2, шляхом знесення нежитлової будівлі магазину площею 21,6 кв.м, земельну ділянку 0,0024 га, що знаходиться у м. Львові по АДРЕСА_3, шляхом знесення нежитлової будівлі магазину площею 50,7 кв.м та повернути їх у розпорядження Львівської міської ради. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_2 04.04.2012 року зареєструвала право власності на нежитлові приміщення по АДРЕСА_3, по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_4, на підставі рішень Залізничного районного суду м. Львова від 16.03.2012 року у справах № 2а-2145/12, №2а-2147/12, №2а-2149/12. При цьому, з інформації Залізничного районного суду м. Львова від 04.03.2013 року вбачається, що вказані цивільні справи у 2012 році не зареєстровані, такі не розглядалися та такі рішення не виносились. Тому вважають, що ОСОБА_2 неправомірно зареєстровано право власності на зазначені об'єкти нерухомого майна. 06.03.2013 року прокуратурою Залізничного району м. Львова внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактами вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 358 КК України та скеровано матеріали в СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській областідля проведення досудового розслідування в межах кримінального провадження. Крім того, 23.07.2014 року Залізничним районним судом м. Львова прийнято рішення у справі № 462/3058/14-ц за позовом прокурора Залізничного району м. Львова в інтересах Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно. Вказаним рішенням суду визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2, яка була проведена обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»: від 04.04.2012 року №36369164 на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 у м. Львові, площею 21,6 кв.м, від 04.04.2012 року №36368742 на нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 у м.Львові, площею 50,7 кв. м, від 04.04.2012 року №36367993 та на нежитлове приміщення по АДРЕСА_4, площею 30, 0 кв.м. Також, даним рішенням встановлено, що не було підстав для здійснення державної реєстрації 04.04.2012 року права власності за ОСОБА_2 на три спільних об'єкти нерухомості, а також те, що ОСОБА_2 не набувала право власності на вказані об'єкти нерухомості на підставах, передбачених чинним законодавством. Водночас, не будучи законним власником майна та протиправно зареєструвавши за собою право власності на нерухоме майно, а саме по АДРЕСА_3, АДРЕСА_2, АДРЕСА_4, ОСОБА_2 продала вказані об'єкти нерухомого майна ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 10.04.2012 року. В подальшому ОСОБА_1 на підставі зазначених правочинів зареєстрував право власності на нерухоме майно, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру прав на нерухоме майно. Крім того, з оспорюваних правочинів вбачається, що спірні будівлі знаходяться на земельних ділянках з зазначеними кадастровими номерами, а саме: НОМЕР_1 (по АДРЕСА_2), НОМЕР_2 по (АДРЕСА_1),НОМЕР_3 (по АДРЕСА_3), однак зазначене не відповідає дійсності, оскільки Львівською міською радою не приймалося рішення щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, затвердження такої, та надання земельних ділянок за вказаними адресами в користування (оренду), а отже і не присвоювались зазначені у спірних договорах кадастрові номери земельних ділянок на АДРЕСА_3, АДРЕСА_2, АДРЕСА_1.Інформація щодо земельних ділянок за вказаними кадастровими номерами також відсутня у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та публічній кадастровій карті. Відтак, в оспорювані договори внесено завідомо неправдиві відомості.В результаті вказаних правочинів, Львівська міська рада позбавлена можливості використовувати земельні ділянки на АДРЕСА_3, АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 які є у комунальній власності та на яких знаходиться майно, яке перебуває у власності ОСОБА_1 Крім того, земельні ділянки, на яких знаходяться спірні об'єкти майна, надавалися ЛМР в оренду ОСОБА_4, дружині відповідача ОСОБА_1, для обслуговування МАФів, що підтверджується договорами оренди землі від 14.07.2011 р. Отже, оскільки власником зазначених земельних ділянок є Львівська міська рада, як представник територіальної громади м. Львова, безпідставна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно на вказаних земельних ділянках порушує права власника щодо володіння, користування та розпорядження останніми.

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просили позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 проти позову заперечив, подав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 10.04.2012 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належать будівлі магазинів по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4. Укладаючи вказані договори ОСОБА_1 не знав і не міг знати, що рішення суду яким визнано право власності за ОСОБА_2 є незаконним і що вона не мала права здійснювати продаж вказаних будівель, отже він є добросовісним набувачем зазначених спірних об'єктів. Крім того, до отримання ОСОБА_2 права власності за рішенням суду право власності на вказані споруди належало його дружині ОСОБА_4 за договором дарування від 07.06.2010 року, тому лише вона, як попередній власник вправі витребувати вказане майно. Враховуючи, що позивач не є попереднім власником спірних будівель магазинів, на даний час договори купівлі-продажу будівель недійсними не визнані, відтак не вправі подавати віндикаційний позов. Щодо вимоги про зобов'язання звільнити земельні ділянки, вважає, що така також не підлягає задоволенню, оскільки звільнення земельних ділянок призведе до знищення (руйнування) об'єктів нерухомого майна, що перебувають у власності ОСОБА_1, такі теж не можуть вважатись об'єктами самочинного будівництва, а є об'єктами права власності добросовісного набувача, а вимоги щодо демонтажу самочинного будівництва можуть пред'являтись лише до особи, яка здійснила таке будівництво. В задоволенні позову просить відмовити. Разом з тим, оскільки про оспорювані правочини прорурору та ЛМР стало відомо ще в квітні 2013 року просить про застосування позовної давності, якщо суд не знайде підстав для відмови в задоволенні позову за безпідставністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 позов підтримав, просив його задоволити.

Відповідач ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та треті особи, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, про причини неявки своїх представників суд не повідомили, тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті.

Заслухавши прокурора, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 квітня 2012 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за відповідачкою ОСОБА_2 були зареєстровані на праві власності три об'єкти нерухомості, а саме: будівля магазину площею 21,6 кв.м. по АДРЕСА_2 реєстраційний номер 36369164; будівля магазину площею 30 кв.м., по АДРЕСА_1 реєстраційний номер 36367993 та будівля магазину площею 50,7 кв.м. по АДРЕСА_3, реєстраційний номер 36368742, що підтверджується витягами про державну реєстрацію прав № 33712874, 33712470, 33712342.

Також встановлено, що 10 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу будівлі магазину, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриником І.Ю, зареєстрований в реєстрі за № 175. Згідно з умовами зазначеного договору ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 будівлю магазину площею 21,6 кв.м. по АДРЕСА_2 реєстраційний номер 36369164. Крім того, договір купівлі-продажу будівлі магазину, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриником І.Ю, зареєстрований в реєстрі за № 178. Згідно з умовами зазначеного договору ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 будівлю магазину площею 30 кв.м., по АДРЕСА_1 реєстраційний номер 36367993. Та договір купівлі-продажу будівлі магазину, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриником І.Ю, зареєстрований в реєстрі за № 178. Згідно з умовами якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 будівлю магазину площею 50,7 кв.м. по АДРЕСА_3, реєстраційний номер 36368742.

10 травня 2012 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за ОСОБА_1 були зареєстровані на праві власності три вищевказаних об'єкти нерухомості, а саме: будівля магазину площею 21,6 кв.м. по АДРЕСА_2 реєстраційний номер 36369164; будівля магазину площею 30 кв.м., по АДРЕСА_1 реєстраційний номер 36367993 та будівля магазину площею 50,7 кв.м. по АДРЕСА_3, реєстраційний номер 36368742, що підтверджується витягами про державну реєстрацію прав.

Як вбачається з витягів про державну реєстрацію прав № 33712874, 33712470, 33712342 підставами для реєстрації за ОСОБА_2 права власності на всі три спірних об'єкти нерухомості слугували три рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16.03.2012 року, якими позови ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права власності на будівлі магазинів по АДРЕСА_1 АДРЕСА_3 були задоволені, та за ОСОБА_2 було визнано право власності на зазначені об'єкти.

Згідно з даними трьох листів Залізничного районного м. Львова № ЦК від 04 березня 2013 року в зазначеному суді цивільні справи за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права власності в 2012 році не були зареєстровані, а відтак рішення Залізничного районного м. Львова від 16.03.2012 року ніколи не ухвалювалися судом.

За таких обставин, не було підстав для здійснення державної реєстрації 04.04.2012 року права власності за ОСОБА_2 на три спірних об'єкти нерухомості.

17.04.2014 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова було відмовлено у задоволенні позову прокурора у справі № 462/2854/13-ц за позовом прокурора Залізничного району м. Львова в інтересах Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_1 (треті особи: ОСОБА_4, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гриник Ігор Юрієвич) про визнання недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання договорів недійсними.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Всі вищевказані обставини були також встановлені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.04.2014 року, за участтю тіх же осіб.

Крім того, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.07.2014 року (справа № 462/3058/14-ц) було встановлено, що ОСОБА_2 не набувала право власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_3, АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 на підставах, передбачених чинним законодавством, та у неї були відсутні підстави для державної реєстрації права власності на зазначені об'єкти, та позов прокурора Залізничного району м. Львова в інтересах Львівської міської ради задоволено. Визнано недійсною та скасовано державну реєстрації права власності за ОСОБА_2, яка була проведена обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки": від 04 квітня 2012 року №36369164 на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 у м. Львові, площею 21,6 м. кв.; від 04 квітня 2012 року №36368742 на нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 у м. Львові, площею 50,7 м. кв.; від 04 квітня 2012 року №36367993 на нежитлове приміщення по АДРЕСА_4, площею 30,0 м. кв. (а.с. 10-12).

У відповідності до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах).

У ст.203 ЦК України, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Виходячи із тлумачення норм ст.ст. 4 та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним.

У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, що передбачено ст. 319 ЦК України. Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

У відповідності до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене та рішення Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/3058/14-ц, яким встановлено, що ОСОБА_2 не набувала право власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_3, АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 на підставах, передбачених чинним законодавством, та у неї були відсутні підстави для державної реєстрації права власності на зазначені об'єкти, суд приходить до висновку, що у ОСОБА_2 не було необхідних прав для укладення оспорюваних правочинів відповідно до чинного законодавства, тому наявні правові підстави для визнання їх недійсними.

Суд враховує правові висновки й позиції Верховного Суду України, згідно яких, якщо запис у державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п.2 ч.2 ст.16 ЦК України за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в державному реєстрі, внесеного за заявою набувача.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації прав власності підлягають задоволенню.

Суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», оскільки з пред'явленого позову не вбачається жодних вимог до них.

Щодо вимоги про зобов'язання звільнити земельні ділянки, шляхом знесення нежитлових будівель, то така задоволенню не підлягає.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Судом встановлено, що земельні ділянки на АДРЕСА_1, АДРЕСА_3 перебувають у власності територіальної громади м. Львова.

Так, договором оренди землі №3-1784від 14 липня 2011 року підтверджується, що Львівська міська рада передала ФОП ОСОБА_4 в оренду земельну ділянку площею 0,0024 га по АДРЕСА_4 для обслуговування малої архітектурної форми, терміном на п'ять років до 18.12.2013 року; договором оренди землі від 14.07.2011 року № 3-1785, де Орендодавець (Львівська міська рада) передала ОСОБА_4 в оренду земельну ділянку по АДРЕСА_2, площею 0,0006 га, терміном на п'ять років до 18.12.2013 року, для обслуговування малої архітектурної форми та договором оренди землі від 14.07.2011 року № 3-1786, де Орендодавець (Львівська міська рада) передала ОСОБА_4 в оренду земельну ділянку по АДРЕСА_3, терміном на п'ять років до 18.12.2013 року (а.с. 25-26, 29-30, 32-34).

Як вбачається з оспорюваних договорів, спірні будівлі знаходяться на земельних ділянках з зазначеними кадастровими номерами, а саме № НОМЕР_4 (по АДРЕСА_2), № НОМЕР_5 НОМЕР_3 (по АДРЕСА_3), однак Львівською міською радою не приймалося рішення щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, затвердження такої, та надання земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_3 в користування (оренду), а отже і не присвоювались зазначені у спірних договорах кадастрові номери вказаних земельних ділянок.

Також у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та публічній кадастровій карті відсутня інформація щодо земельних ділянок за вказаними кадастровими номерами.

Будівлі магазинів, що є предметом спору, відповідно до ст.376 ЦК України є самочинним будівництвом. За ч.2-4 вказаної статті, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Проте, оскільки ОСОБА_1 не здійснював самочинного будівництва, то покладення на нього обов'язку звільнення земельних ділянок шляхом знесення належних йому на праві власності нежитлових будівель магазинів суперечитиме приписам законодавства, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Разом з тим, представнк відповідача ОСОБА_1 просив суд про застосування позовної давності, покликаючись на те, що прокурор та позивач про наявність оспорюваних договорів дізналися в квітні 2013 року, а з даним позовом звернулися лише 03.11.2016 року, тобто пропустивши строк позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, суд вважає підставними посилання позивача на переривання строку позовної давності у зв'язку із зверненням 05.04.2013 року (справа 462/2854/13-ц), 08.05.2014 року (справа 462/3058/14-ц), 01.09.2015 року (справа 462/6297/15-ц) до Залізничного районного суду м. Львова (а.с. 10, 86, 111). Так, відповідно до ч.ч.2, 3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені судом обставини і оцінивши досліджені докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому з відповідача ОСОБА_1 на користь Львівської місцевої прокуратури № 2 слід стягнути судовий збір в розмірі 6201 грн., а з ОСОБА_2 - 2067 грн.

Керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 256, 328, 376, 655,658 ЦК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсними:

-договір купівлі-продажу будівлі магазину загальною площею 30 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 10.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 178;

-договір купівлі-продажу будівлі магазину загальною площею 21,6 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 10.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 175;

-договір купівлі-продажу будівлі магазину загальною площею 50,7 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 10.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 181.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на:

-нежитлову будівлю магазину по АДРЕСА_4, площею 30,0 кв.м, реєстраційний номер майна 36367993, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 10.05.2012;

-нежитлову будівлю магазину по АДРЕСА_2 у м. Львові, площею 21,6 кв.м., реєстраційний номер майна 36369164, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 10.05.2012;

-нежитлову будівлю магазину по АДРЕСА_3 у м. Львові, площею 50,7 кв.м., реєстраційний номер майна 36368742, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 10.05.2012;

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської місцевої прокуратури № 2 сплачений судовий збір в сумі 6201 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Львівської місцевої прокуратури № 2 сплачений судовий збір в сумі 2067 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

повний текст рішення складений 30.10.17

Суддя(підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: