АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 540/271/17 Номер провадження 22-ц/786/1321/17Головуючий у 1-й інстанції Кравець С. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Мартєва С.Ю., Хіль Л.М.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, на ухвалу судді Машівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року про відмову у відкритті провадження за позовом ОСОБА_3 до приватних нотаріусів ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування державної реєстрації іншого речового права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою судді Машівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_3 до приватних нотаріусів ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування державної реєстрації іншого речового права на підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу судді суду першої інстанції, а матеріали позовної заяви ОСОБА_3 повернути до суду першої інстанції для вирішення питання відкриття провадження.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказував на те, що суддя першої інстанції неправильно визначив суть і характер спірних правовідносин, а тому зробив помилковий висновок про непідсудність цього спору суду загальної юрисдикції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:

Згідно п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України апеляційний суд, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Машівського районного суду Полтавської області з позовом до приватних нотаріусів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про скасування державної реєстрації іншого речового права, просив скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 12997294 та № 13032479, зареєстровані 25.01.2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_5, з внесеними змінами 06.01.2017 року приватним нотаріусом ОСОБА_4 та 23.01.2017 року приватним нотаріусом ОСОБА_5

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що ПП «Амарант-Агро» передало належну позивачу земельну ділянку в суборенду ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Паритет-Агроінвест» згідно договору суборенди від 29.12.2015 року, зареєстрованого 25.01.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і 06.01.2017 року приватним нотаріусом ОСОБА_4 в Державній реєстрації речових прав на нерухоме майно внесені зміни в запис про інше речове право 12997294 на підставі неіснуючої додаткової угоди до договору оренди землі від 30.10.2014 року між ОСОБА_3 та ПП «Амарант-Агро» зі зміненим строком дії на 10 років, а 23.01.2017 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 в Державній реєстрації речових прав на нерухоме майно внесені зміни про інше речове право 13032479 на підставі додаткової угоди до договору суборенди землі від 20.01.2017 року між ПП. «Амарант-Агро» та ТОВ «СП «Паритет-Агроінвест» зі зміненим строком дії «04.08.2021». Таким чином, на підставі неправомірних дій відповідачів, позивач позбавлений своїх конституційних прав володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відмовляючи у відкритті провадження за позовом ОСОБА_3, суддя суду першої інстанції виходив з того, що позивач просить скасувати записи, здійснені приватними нотаріусами, які вчинені ними як державними реєстраторами, тобто субєктами владних повноважень у розумінні КАС України, а тому заявлені вимоги не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС ).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Конституційний Суд України в Рішенні від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС розтлумачив, що поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Наведена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України №21-41а16 від 14 червня 2016 року. У справі, розглянутій Верховним Судом України, предметом спору була матеріально-правова вимога фізичної особа до державного реєстратора про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У цій справі суддя суду першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження не у повній мірі зясував характер спірних правовідносин, а саме не звернув уваги на те, що спір виник з неналежного виконання, на думку позивача, цивільно-правових угод, тобто цей спір не є публічно-правовим.

З огляду на встановлене ухвала судді суду першої інстанції підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд.

Керуючись ст. 303, п.3 ч.1 ст.312, ст.315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, задовольнити.

Ухвалу судді Машівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року скасувати.

Матеріали позовної заяви ОСОБА_3 до приватних нотаріусів ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування державної реєстрації іншого речового права повернути до Машівського районного суду Полтавської області для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий О.А.Лобов

Судді: С.Ю. Мартєв

ОСОБА_6

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов