Справа № 302/470/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

12 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БИСАГИ Т.Ю., ДЖУГИ С.Д.

при секретарі КОСТЮК Л.А.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області та ОСОБА_2 про визнання частково недійсними рішення, державного акту на право власності на землю, зобовязання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду від 19 серпня 2016 року, -

встановила:

ОСОБА_1 у травні 2016 року звернувся до суду із зазначеним позовом до Майданської сільської ради Міжгірського району та ОСОБА_2 мотивуючи наступним. Позивачу з дружиною належить житловий будинок № 55 по вул. Борканюка в с. Майдан Міжгірського району, відповідно до Державного акту серії ІІ-ЗК № 009713 на право власності на землю, виданого 27.06.2003, позивачу належить земельна ділянка, призначена для обслуговування житлового будинку.

09.08.2012 сусіду ОСОБА_2 був виданий Державний акт серії ЯК № 306496 на право власності на землю для обслуговування житлового будинку по вул. Зеленій, 11 в с. Майдан. Згідно із цим актом та планом забудови земельної ділянки, по межі Е-А зазначено дорогу загального користування шириною 2 м, що веде і до будинку позивача. Однак, через встановлену відповідачем ОСОБА_2 огорожу ширини цієї дороги не вистачає для проїзду автомобільним і гужовим транспортом до будинку і земельної ділянки позивача. Відповідно до ДБН 360-92* ширина сільської дороги повинна складати 3,5 м, комісією сільради було рекомендовано гр-нам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як суміжним із дорогою землекористувачам прибрати з дороги паркани для забезпечення її ширини у 2 м. Проте, неодноразові звернення позивача до різних інстанцій результату не дали, ширина дороги у 2 м все одно є недостатньою, для облаштування дороги необхідна загальна площа у 52,2 кв. м, усунути позасудовим порядком перешкоди в користуванні земельною ділянкою не вдалося. Діями відповідача ОСОБА_2 позивачу завдано моральної шкоди, оскільки йому довелося тривалий час вирішувати конфлікту ситуацію, відриватися від роботи тощо, він зазнав негативних переживань і моральних страждань. Компенсацію моральної шкоди оцінює у 5000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЗК України щодо добросусідства та захисту права власності на землю, позивач просив визнати частково недійсними та частково скасувати:

Державний акт серії ЯК № 306496 на право власності на землю, виданий 09.08.2012 на імя ОСОБА_2, у частині розмірів земельної ділянки, кадастровий номер :01:006:0013, що межує з дорогою загального користування по межі Е-А, зазначеній у державному акті, довжиною 34 м 84 см, зменшивши, відповідно, межі А-Б і Д-Е на 1,5 м, сумарною площею 52,26 кв. м від загальної площі земельної ділянки для забезпечення встановлення проїзду (дороги) загального користування нормативною шириною 3,5 м;

рішення 11-ї сесії 6-го скликання Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 06.03.2012 № 2 у частині розмірів земельної ділянки за затвердженим проектом землеустрою та передачі у власність загальною площею 0,15 га гр. ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку в с. Майдан біля житлового будинку по вул. Зеленій, 11;

зобовязати Майданську сільську раду Міжгірського району прийняти у встановленому порядку рішення про визначення дороги загального користування (проїзду) нормативною шириною 3,5 м та внести відповідні зміни до рішення 11-ї сесії 6-го скликання Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 06.03.2012 № 2 у частині розмірів земельної ділянки, що передається у власність, з урахуванням площі 52,26 кв. м, необхідної для облаштування дороги загального користування шириною 3,5 м;

стягнути на його користь із відповідача ОСОБА_2 5000,00 грн у рахунок компенсації моральної шкоди.

Рішенням Міжгірського районного суду від 19.08.2016 у позові відмовлено.

Позивач, посилаючись загалом на ті ж обставини, якими обґрунтовувався позов, порушив у апеляції питання про скасування рішення суду, просив задовольнити позов відповідно до предявлених вимог. Вважає рішення незаконним, а висновки суду про недоведеність позову необґрунтованими, зазначає, серед іншого, що будівництво відповідно до нормативних документів дороги не може залежати від волі ОСОБА_4, про якого йдеться в рішенні суду. Відсутність нормального проїзду до земельної ділянки позивача порушує його права як власника ділянки.

Після змін складу суду у звязку з виходом судді-доповідача та члена колегії суддів у даній справі у відставку ухвалою апеляційного суду від 19.01.2017 справу було призначено до судового розгляду новим складом суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представників позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_5 та дружини позивача ОСОБА_6, які апеляцію підтримали, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_7, який скаргу не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд першої інстанції розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням позивача, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ним вимог; апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами; обовязок доказування позову лежить на позивачеві, який повинен належно довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст.ст. 10, 11, 57-60, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Встановлено, що Державним актом серії ІІ-ЗК № 009713 на право приватної власності на землю, виданим 27.03.2003 на підставі рішення 16-ї сесії 23-го скликання Майданської сільської ради Міжгірського району від 10.02.1997, посвідчено право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,50 га, розташовану на території Майданської сільської ради, призначену для ведення особистого селянського господарства (а.с. 8). Як убачається з акту, інших матеріалів справи та визнано учасниками процесу, зазначена в акті загальна площа земельної ділянки складається з площ пяти окремих ділянок. ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_6 та інші члени сімї проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14, 34 та ін.).

Рішенням 11-ї сесії 6-го скликання Майданської сільської ради від 06.03.2012 № 2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в с. Майдан біля житлового будинку по вул. Зеленій, 11 і передано цю ділянку у власність (а.с. 6). На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 01.08.2012 видано Державний акт серії ЯК № 306496 на право власності на землю щодо земельної ділянки площею 0,15 га, розташованої по вул. Зеленій, 11 в с. Майдан Міжгірського району, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер ділянки :01:006:0013 (а.с. 31).

З опису меж належної ОСОБА_2 земельної ділянки вбачається, що по лініях А-Б і Д-Е (по обидва боки ділянки) вона межує із землями ОСОБА_1, по лінії Е-А межує із землями загального користування, по лінії Б-В із землями ОСОБА_8, по лінії В-Г із землями загального користування (підїзна дорога до ділянки ОСОБА_2В.), по лінії Г-Д із землями ОСОБА_8 Загальна довжина меж становить: по лінії Е-А - 34,83 м, по лінії А-Б - 37,70 м, по лінії Д-Е - 41,42 м. Ці обставини відображені і в плані забудови земельної ділянки ОСОБА_2, схемі з проекту землеустрою, де, крім іншого, відображена пішохідна дорога шириною 2 м, що знаходиться за межею земельної ділянки ОСОБА_2 (загальна довжина меж по лінії Е-А - 34,84 м, по лінії А-Б - 37,70 м, по лінії Д-Е - 41,42 м), яка проходить по відображеній в державному акті лінії Е-А, при цьому, з протилежного боку пішохідної дороги у плані забудови зафіксовано розташування земель ОСОБА_9 (а.с. 42, 43).

Апеляційному суду ОСОБА_6 пояснювала, що до того часу, коли землі були надані для забудови ОСОБА_2 і ОСОБА_8, сімя позивача послуговувалася польовою дорогою, що знаходилася в іншому, аніж наявна зараз пішохідна дорога, місці, а саме з протилежного боку земельної ділянки ОСОБА_2 в районі проходження межі цієї ділянки по лінії Б-В-Г-Д. Пішохідна дорога завширшки 2 м, про яку йдеться, виникла після надання ОСОБА_2 земельної ділянки. До ОСОБА_8 позивач ОСОБА_1 претензій не має. Поряд із цим, ніяких даних про наявність і параметри польової дороги в с. Майдан, яка відповідно до пояснення сторони позивача існувала до оформлення ОСОБА_2 прав на землю, в справі немає, тоді як інша пішохідна дорога фактично наявна, зафіксована в документах на забудову земельної ділянки ОСОБА_2 і саме про її розширення ставить питання позивач.

З актів, які за зверненнями сімї ОСОБА_1 складалися службовими особами Майданської сільської ради 11.03.2015 і 09.12.2015 (а.с. 15-17), випливає, зокрема, що:

підїзна дорога завширшки 2 м і завдовжки 34,84 м, про виділення якої ставилося питання, знаходиться між ділянками суміжних землекористувачів ОСОБА_4 і ОСОБА_2; дорога на протязі 7,5 м була звужена на 15-20 30 см; гр-нам ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було рекомендовано прибрати паркан у свій бік на 10-15 см щоб дорога була завширшки 2 м (акт від 11.03.2015);

ОСОБА_2 прибрав указаний паркан, дорога знаходиться між ділянками суміжних землекористувачів ОСОБА_4, ОСОБА_10 і ОСОБА_2; гр-ном ОСОБА_1 при відводі земельної ділянки ОСОБА_2 були погоджені всі документи (акти); дорога, що знаходиться між землекористувачами ОСОБА_4 і ОСОБА_2, на протязі 7,5 м від початку звужена на 10 см, між ОСОБА_10 і ОСОБА_2 на протязі 27,34 м. звужена на 20 см; ОСОБА_4 прибрав паркан у свій бік на 10 см; гр-ну ОСОБА_2 було рекомендовано прибрати паркан у свій бік на 10 см вздовж дороги протягом 34,84 м, а гр-ну ОСОБА_10 прибрати на 10 см у свій бік вздовж дороги протягом 27,34 м щоб дорога була завширшки 2 м (а.с. від 09.12.2015).

Власник земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку вправі вимагати захисту свого права власності від порушень, хоча б такі й не тягли позбавлення права володіння майном, тож може судовим порядком вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, може вимагати визнання недійсним державного акту на право власності на землю, скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке слугувало підставою для видачі акту тощо; водночас підлягає захисту право власності особи на землю, яке є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, законність набуття права, а також законність рішення органу місцевого самоврядування, яке є обовязковим і на підставі якого набувається право власності на землю, презюмуються (ст.ст. 13, 14, 41, 144 Конституції України, ст.ст. 11-16, ст. 21 ч. 1, ст.ст. 316-319, 321, 373, Глава 29 ЦК України, ст.ст. 78, 81, 90, 116, 118, ст. 152 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п.п. «г», «д», ст. 153, ст. 155 ч. 1, ст. 158 ч.ч. 1, 2 ЗК України, ст.ст. 59, 71, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Поряд із цим, ставлячи питання про захист свого права, позивач повинен визначитися із конкретними підставами для позову, визначити належний предмет позову, що відповідає його підставам, та субєктний склад учасників процесу (відповідача (відповідачів)), обрати належний спосіб захисту права та довести позов у належний процесуальний спосіб.

Предявляючи позов, ОСОБА_1 виходив із того, що ширина пішохідної (в іншому варіанті підїзної дороги) у 2 м, що зєднує дві його земельні ділянки, недостатня для належного забезпечення його прав як власника земельної ділянки (ділянок) і захистити його порушене право слід за рахунок вилучення саме у ОСОБА_2 частини належної тому земельної ділянки. Однак, як убачається з матеріалів справи та ніким не спростовано, щодо вказаної дороги, яка знаходиться за межами земельної ділянки ОСОБА_2, відсутні будь-які дані, окрім побічно зазначених у документації ОСОБА_2, про її визначення на місцевості встановленим порядком, відображення в технічній документації щодо території населеного пункту, визначення її конкретних лінійних параметрів і т.ін. Тобто, відсутні відомості та дані, наявність яких передбачається Законами України «Про планування і забудову територій», «Про автомобільні дороги», «Про будівельні норми», Державними будівельними нормами «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (ДБН 360-92**) та іншими актами законодавства.

Обабіч дороги, на яку вказує позивач, зафіксовано навпроти земельної ділянки ОСОБА_2 розташування принаймні земель ОСОБА_9, окрім цього, за зверненнями сімї позивача визначалися зобовязання гр-н ОСОБА_4 і ОСОБА_10 усунути відповідні перешкоди та розширити дорогу. Тож фактично йдеться про перешкоди, які, відповідно до звернень особи та встановлених обставин, виникали внаслідок дій суміжних землекористувачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_10, а розташування стосовно дороги земель ОСОБА_9 вказує і на стосунок цієї особи до обставин, повязаних із користуванням дорогою. Утім, при предявленні позову ці обставини, що в дійсності мають місце, не вказувалися і позивачем повною мірою не враховувалися, відповідні конкретні вимоги не ставилися.

З огляду на встановлене в справі, не можна вважати належно визначеною позицію позивача щодо того, хто саме із суміжних землекористувачів (землевласників), в якій мірі та в який спосіб повинен відповідати перед позивачем за порушення його права, які дії зобовязаним вчинити (утриматися від таких) тощо. З матеріалів справи вбачається, що фактичні претензії з приводу доступу до його земельних ділянок позивач має не лише до ОСОБА_2, оскільки фіксувалися перешкодами й внаслідок дій інших осіб.

За таких обставин, із правовою позицією позивача, яка зводиться до того, що за порушення, які він вважає наявними і доведеними, повинен відповідати саме і тільки ОСОБА_2 як власник земельної ділянки, якого, якщо йдеться про розширення дороги, належить позбавити права власності на частину земельної ділянки, не можна погодитись. З цих же мотивів необґрунтованими є вимоги про визнання недійсним рішення сільської ради у відповідній частині та про зобовязання ради прийняти рішення про встановлення дороги з параметрами, про які просить позивач. На час прийняття рішення про надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки та видачі йому державного акту на землю не встановлено обставин і в справі немає доказів, які б указували на незаконність таких дій і документів, право власності відповідача на землю належно оформлене шляхом складання відповідних документів, надання земельній ділянці кадастрового номера, що позивачем не спростовано.

Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, суд має діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 6 Конституції України, ст. 2 ч.ч. 1-3, ст. 3 ч. 1, ст. 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України). Тож суд не вправі втручатися в компетенцію відповідних державних органів, органів місцевого самоврядування, установ, підприємств, посадових осіб, які здійснюють власні або делеговані повноваження, а вирішує спір, який виник із таких дій (бездіяльності).

Поза викладеним, апеляційний суд зауважує, що предявлені позивачем вимоги відповідно до обраних ним формулювань про зобовязання змінити згідно із визначеними позивачем конкретними параметрами розмір і параметри земельної ділянки ОСОБА_2, про відповідне скасування рішення органу місцевого самоврядування та зобовязання сільської ради прийняти рішення про встановлення дороги знову ж таки із визначеними позивачем технічними (лінійними) параметрами в контексті підстав, з яких був предявлений позов, його мотивації та у взаємозвязку з обставинами справи не ґрунтуються на нормах матеріального права, не відповідають вимогам процесуального права, а відтак не могли бути задоволені із дотриманням положень закону і, відповідно, не можуть мати наслідком захист права.

Якщо йдеться про незаконність видачі державного акту на землю, зокрема, про безпідставне включення до площі земельної певної частини цієї площі, законодавство не передбачає можливості визнання державного акту на землю у такому випадку недійсним частково, визнанню недійсним, за наявності для того підстав, підлягає державний акт в цілому. Вимоги про зобовязання ради прийняти рішення із наперед визначеними позивачем параметрами дороги та встановлення дороги є втручанням у компетенцію органу місцевого самоврядування, щодо якого у відповідному випадку може йтися про зобовязання розглянути певне питання, а не про вказівку прийняти конкретно сформульоване рішення, внести зміни до іншого рішення і т.д. Відповідні вимоги суперечать закону та є втручанням і в компетенцію державних органів, установ, підприємств, оскільки йдеться про дії, повязані із землеустроєм, проектуванням дороги, будівництвом, тощо, які уповноваженим органам, установам, підприємствам і особам належить вчиняти у порядку, передбаченому наведеними вище законодавчими актами, положеннями Глави 31 ЗК України, Законом України «Про землеустрій», іншими актами законодавства.

Отже, позивач обрав неналежний спосіб захисту права та по суті не визначився з колом осіб, які мають відповідати за позовом, що вже само по собі виключало можливість задоволення позову. Враховуючи, що позивач діяв саме в такий спосіб, а за умовами справи на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, усунені чи виправлені, відсутність у справі належних і допустимих доказів стосовно фактичних обставин, які є предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України), передусім фактів, які повинні підтверджувати доводи позивача про те, що конкретні винні дії, вчинені відповідачем (відповідачами) у певний час у відповідному місці та за відповідних обставин потягли порушення його права власності на землю, перешкоджають йому в доступі до земельної ділянки та в її використанні за призначенням, на висновок про необхідність відмови в позові не впливає. Аматорські фотографії самі по собі не є такими доказами та можуть за певних умов оцінюватися у сукупності з іншими доказами.

У наведеному вище контексті позивач, наполягаючи конче на необхідності позбавлення відповідача права власності на частину земельної ділянки, залишив поза увагою й правові можливості для забезпечення належного землекористування, якщо для цього виникли перешкоди, передбачені інститутом земельного сервітуту (ст.ст. 401-403 ЦК України, ст.ст. 98-101 ЗК України). Такі можливості, як випливає з позиції позивача, ним не розглядалися, вирішення питання в такий спосіб, що не тягне необхідності позбавлення іншої особи права власності на землю, він не ініціював.

Відтак, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, доводи апеляції не спростовують правильності по суті та законності рішення суду першої інстанції, який для задоволення позову належних підстав не мав, тому на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду залишити без змін. Разом із цим, ОСОБА_1, за наявності для того підстав у контексті реалізації відповідного права, не позбавлений можливості діяти на захист своїх прав та інтересів шляхом предявлення негаторного позову.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Міжгірського районного суду від 19 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді