Справа №461/5445/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2017 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді - Городецької Л.М.,

при секретарях - Турчин З.В., Думичі Р.М.,

з участю представників

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до інтернет видання «Варіанти», головного редактора інтернет видання «Варіанти» ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до інтернет видання «Варіанти», головного редактора інтернет видання «Варіанти» ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обгрунтовання заявленого позову позивач покликається на те, що 16 лютого 2015 року в інтернет виданні «Варіанти» (www.varianty.net) опублікована стаття під назвою «Халепи Пелехів» за посиланням на веб-сайті http:/www.variant.net/24481-khalepy-pelekhiv. Автором наведеної статті зазначається ОСОБА_5.

У вказаній статті дослівно зазначається, що « За владу, насправді, в цій ситуації хвилюватись не варто… Вона, якщо чесно, заслуговує на зневажливе ставлення, бо весь цей час закривала очі й уникла відповідальності та дій, коли брати ОСОБА_3, наче блохи, знущалися над іншими… Тут шкода звичайних людей, які в будь-яку хвилину можуть стати жертвами ОСОБА_3, його брата Ростислава чи інших політичних рекетирів… Але насправді він та його брат близнюк перетворити політику на прибутковий бізнес, оскільки нічого іншого в житті не вміють робити, окрім, як займатися рекетом… А от цю справу вони знають добряче, бо вже понад десять років займаються політичними провокаціями». Позивач вважає, що інформація наведена у статті безпосередньо стосується його особи у формі «іронічних» звинувачень щодо його громадської діяльності, політичних уподобань, особистих якостей, тощо. Підтвердженням цьому також є, зокрема, наступні тези автора статті: «Згодом очолили нікому невідому і ніде юридично не зареєстровану профспілку журналістів «Нео-республіканський союз». «У 2004 році ОСОБА_3 підробляли на Партію регіонів. Проте довго там не затрималися». «ОСОБА_3 потрібно зупинити, тому що безкарність таких, як вони, перетворює політичний рекет на норму життя, а в людей вселяє страх і зневіру в можливість перетворень». «ОСОБА_3 потрібно зупинити, щоб показати, що влада Львова вміє не лише на словах турбуватися та захищати людей, але й реально спроможна надати їм підтримку в ситуації, коли якісь біснуваті тероризують людей».

Позивач стверджує, що зазначена стаття є недостовірною і такою, що ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Вказує, що особливістю його ділової репутації є те, що він є відомий широкому колу громадськості активіст, організатор мирних протестних заходів правозахисного спрямування, прихильник європейської інтеграції країни та боротьби з корупцією влади. Позивач зазначає, що не був членом жодної політичної партії в період з 2004 по 2007 рік, та поширену інформацію, про те, що у 2004 році «підробляв на партію Регіонів» вважає неправдивою, оскільки на той час він був неповнолітнім і мав близько 16 років, а в період з січня 2001 року по травень 2004 року належав до Куреня ім. Павла Полуботка Національної скаутської організації України «Пласт». З листопада по січень 2004 року був активним учасником «Помаранчевої революції». З березня 2007 року позивач є засновником та головою Львівської незалежної профспілки журналістів «Нео-республіканський союз», що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи.

Зазначає, що публікація статті у інтернет виданні потягла за собою розповсюдження невизначеному колу осіб неправдиву інформацію, яка порочить його честь та гідність.

В подальшому 25.11.2015 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог в якій просить: визнати поширену Відповідачами інформацію в статті «Халепи Пелехів» від 16.02.2015р. недостовірною і такою, яка порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3; Зобов'язати Відповідачів вилучити і спростувати інформацію, опубліковану в статті «Халепи Пелехів» як недостовірну і таку, яка порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3; Стягнути солідарно з Відповідачів відшкодування за заподіяну моральну (немайнову) шкоду ОСОБА_3 в розмірі 22 (двадцять дві тисячі) 500 (п'ятсот) гривень; 28.04.2017 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, а саме просив виключити вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Позивач та його представник в судовому засіданні надали свої пояснення, у яких позовні вимоги та уточнення до них підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник відповідача - інтернет видання «Варіанти» в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив відмовити за безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечив та дав пояснення, які відповідають письмовим запереченням (тому 2 а.с.44-48), просив у задоволенні заяви відмовити.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами 3-4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Конституцією України закріплено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Так, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Громадяни, відповідно до ст. 24 Конституції України, мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

В ст. 34 Конституції України зазначено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Окрім того, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (статті 55 Конституції України); кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (статті 68 Конституції України).

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Згідно із п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Як зазначено у п.15 вказаної вище Постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно із частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно із положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Враховуючи наведену статтю 10 Конвенції, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

Наводячи конкретну практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, можна відзначити такі справи як «Обершлік проти Австрії», «Лінгенс проти Австрії», в якій йшлося про те, що межі припустимої критики є , відповідно, більш широкими по відношенню до політичного діяча, аніж до приватної особи. На відміну від останнього випадку, політичний діяч неминуче та свідомо виставляє себе, свої слова та вчинки на прискіпливий розгляд як журналістів, так і широкої громадськості.. Суд також відзначив, що застосування урядом санкцій проти журналіста, який критикував політичного діяча, було своєрідною цензурою, спрямованою на те, щоб позбавити його бажання критикувати когось у майбутньому. В контексті політичної дискусії такий вирок може відштовхнути журналістів від участі у відкритому обговоренні тем, які впливають на життя суспільства. Тому подібні санкції, по суті своїй, перешкоджають пресі виконувати її завдання - бути джерелом інформації та забезпечувати здійснення контролю.

У справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства» Суд підкреслив свою позицію щодо ролі права на свободу вираження поглядів у демократичному суспільстві: ОСОБА_2 вираження поглядів є однією з основоположних підвалин такого суспільства і однією з визначальних умов його прогресу та розвитку кожної людини... Це стосується не тільки «інформації» та «ідей», що сприймаються доброзичливо або оцінюються як неагресивні чи нейтральні, але й тих, що ображають, шокують або викликають занепокоєння у суспільстві чи серед будь-якої частини його населення. Такими є вимоги плюралізму, терпимості та широти поглядів, без чого не може існувати «демократичне суспільство».

У справі «Єрусалим проти Австрії» Суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У п. 36 рішення вказано, що свобода вираження поглядів важлива для кожного, для народного обранця вона ще важливіша, бо він (чи вона) представляє електорат, привертає увагу до його першочергових турбот і захищає його інтереси».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Українська Прес-Група» проти України» викладено, що суд вважає, що публікації містили критику двох політиків, яка була викладена жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до абзацу 5 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), а відповідно до абзаців 2, 3 пункту 15 даної Постанови, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Відповідно до абзацу 1 пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1, позовна заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин.

Згідно з розясненнями, даними у пункті 19 зазначеної постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_7 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_8 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З частин 1 та 3 статті 212 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, і достатність і взаємний звязок цих доказів у їх сукупності.

Пленум Верховного Суду України у пункті 12 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 розяснив, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК).

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням викладених вище обставин можна зробити переконливий висновок про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Роздруківка статті під назвою «Халепи Пелехів», яку позивачем приєднано до позовної заяви, не може бути прийнята до уваги та вважатись належним доказом, оскільки вона не є офіційними записами, наданими власниками сайту, через який, як стверджує позивач, було поширено зазначену інформацію.

Позивачем не надано належних доказів про власника веб-сайту з адресою http://www.varianty.net/.

Окрім того, оцінюючи зміст оспорюваної позивачем інформації та враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що висловлювання, які позивач вважає недостовірною інформацією і такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію не є фактичними даними, відомостями, які ганьблять позивача, який є публічною особою, громадським діячем, а скоріш є критикою, власною думкою автора, тобто це є оціночним судженням останнього, тому відсутні підстави вважати, що дана інформація є недостовірною, а відтак, згідно зі статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності.

Щодо висловлювання в статті про профспілку журналістів «Неореспубліканський союз» суд, порівнюючи написання назви профспілки в статті та на копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А00 №839179 Львівська незалежна профспілка журналістів «Нео-республіканський союз», враховуючи затверджені наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 09.06.2004р. № 65 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 червня 2004 р. за № 792/9391 «Вимоги щодо написання найменування юридичної особи або її відокремленого підрозділу», приходить до висновку, що ці найменування є різними, а отже не можуть належати одній і тій самій юридичній особі.

В епізоді стосовно присутності на презентації нового голови Львівської ОДА, то слід зазначити, що слова «увірвався», «прорватися» є словами багатозначними, а слова «протиправно» автор не вживав.

Слова «підробляли на Партію регіонів» не є відповідником «були членами Партії регіонів». Окрім того, в матеріалах справи є копія заяви ОСОБА_9, відповідно до якої ОСОБА_3 був активістом молодіжної організації Партії регіонів «Союз молодих регіонів України». Також в справі є роздрук з відкритого джерела статті «Партія регіонів розбила наметове містечко перед Львівською ОДА в підтримку вимоги відставки уряду», в якій ОСОБА_3 згадується як член Спілки молоді регіонів України.

Слово «рекетири» є неологізмом, не протлумачене в нормативно-правовому акті, є багатозначним, а вжитий автором статті вислів «політичні рекетири» не може вказувати на конкретний факт (адже ніхто не знає, яке із значень слова журналіст мав на увазі), отже, відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», воно не може розглядатись як твердження.

Вжиті автором статті вирази є лише субєктивними характеристиками, які не підлягають спростуванню

Таким чином судом не знайдено підставності задоволення позовних вимог ОСОБА_3, так як в іншому разі необгрунтоване задоволення позовних вимог буде порушувати законні права та інтереси відповідачів, а відповідно і баланс інтересів сторін, який повинен бути дотриманий судом при ухвалені рішення в даних правовідносинах.

На підставі ст. 88 ЦПК України сплачений судовий збір позивачем йому не відшкодовується.

Керуючись ст.ст. 212, 215-218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_3 до інтернет видання «Варіанти», головного редактора інтернет видання «Варіанти» ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.М. Городецька