Справа № 456/2566/17
Провадження № 2/456/1655/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"28" грудня 2017 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Ковалишин Н. І.

при секретарі Кміть Х.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення -

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що відповідачами по справі є її батько та брат. Всі вони є співвласниками житлової квартири АДРЕСА_1. Її частка в квартирі становить 1/4. ОСОБА_1, який є її братом, після смерті їхньої матері, скориставшись похилим віком батька, налаштував його проти неї, перешкоджає спілкуванню з ним, став чинити перешкоди у користуванні квартирою, самовільно замінив замок. Вона не може потрапити до своєї квартири. Така поведінка відповідача порушує її право власності.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала суду пояснивши, що вона є власником 1/4 частини квартири та зареєстрована в ній разом з дітьми.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просить суд їх задоволити, не заперечив щодо заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з»явився, проте повторно подав до суду заяву про перебування на лікуванні та додав до заяви доручення, яким доручив ОСОБА_3 вести усі його справи у всіх судових установах.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, зі згоди позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280-281 ЦПК України

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення підлягають задоволенню.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 24.02.1996р., квартира в АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної часткової в рівних долях власності ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_1.

Із відповіді Стрийської державної нотаріальної контори №1762/02-14 від 15.08.2017р. вбачається, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 заповіла все своє майно ОСОБА_3

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 16 ЦК України передбачений такий способів захисту цивільних прав та інтересів як припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Тому власник порушеного права зобовязаний довести належність йому такого права і відповідно може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст., ст. 1, 10, 60 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло» (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» від 21.02.1990 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року та «Рохля проти України» від 17.05.2011 року).

Відповідно до ч.5 ст. 13 ЗУ « Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, який зроблений на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року (справа №6-92цс15), згідно якого передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Як розяснено в п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За змістом п. 33 загаданої постанови Пленуму, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належать власникам на праві спільної часткової власності, і ОСОБА_1 є власником однієї частини. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - інші власники квартири, чинять перешкоди у користуванні цією частиною квартири позивачу та не пускають ОСОБА_1 в квартиру.

Враховуючи зібрані в справі докази, які судом належним чином оцінені на їх достовірність, допустимість, достатність та взаємний зв'язок в сукупності, суд вважає, що встановлені в судовому засіданні обставини підтверджують наявність факту порушення прав позивача як співвласника спірної квартири, оскільки відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди позивачу у користуванні належною їй частиною квартири та проживанню, тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення - підлягають до задоволення.

Понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а саме сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн., підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 386, 391ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 280-283 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Зобов»язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловою квартирою АДРЕСА_1 та надати ОСОБА_1 ключі від замка вхідних дверей даної квартири.

Вселити ОСОБА_1 у житлову квартиру АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 320 /триста двадцять/ грн. з кожного сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви до суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Львівської області або через суд першої інстанції до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд судового рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ст.ст. 284, 288 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги.

Суддя: Н. І. Ковалишин