Справа № 712/7249/17
Провадження № 2/712/1920/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

при секретарі Таран А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про завдаток недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору про завдаток недійсним, посилаючись на те, що 16 березня 2003 року помер його батько, ОСОБА_3.

Спадкоємцями після його смерті за законом став він, а також його брат ОСОБА_4.

В 2008 році вони з братом вирішили оформити спадщину. Так як він проживав у Київській області, а брат за місцем знаходження спадкового майна, то вони домовились, що він залишає йому фотокопію-витяг із паспорта, фотокопію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, чисті аркуші паперу з його підписом для оформлення спадщини.

20 вересня 2008 року державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори їм були видані свідоцтва про право на спадщину за законом.

17 квітня 2015 року його брат ОСОБА_4 помер.

Після смерті ОСОБА_4, його син ОСОБА_2, вступив у володіння спадковим майном, у тому числі заволодів всіма документами як батька, так і його.

09 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся з позовом до Сквирського районного суду Київської області про стягнення з нього коштів.

Із направлених йому документів він дізнався про ніби то укладений 28 травня 2015 року між ними договору завдатку.

Рішенням Сквирського районного суду від 14 вересня 2016 року у цивільній справі № 376/1442/16-ц ОСОБА_2 В,М. в позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року у справі № 22ц/780/1072/17 позов відповідача до нього було задоволено та стягнуто з нього на його користь грошові кошти в розмірі 7200 доларів США, що еквівалентно 178416 грн., за вказаним договором про завдаток від 28.05.2015 року.

Під час апеляційного розгляду він заперечував проти задоволення позову про стягнення з нього суми завдатку з аналогічних міркувань, однак, не міг надати доказів на підтвердження даних обставин. Апеляційним судом Київської області йому було розяснено право заявити клопотання про призначення експертизи щодо договору про завдаток, однак, у звязку з тим, що він не звертався за правовою допомогою при розгляді цієї справи, та, як наслідок, не в повній мірі усвідомлював критичну важливість висновку експерта як доказу у такій справі, а також зважаючи на високу вартість експертизи та відсутністю у нього грошових коштів на той момент, він не заявив клопотання про проведення експертизи оригіналу договору та не зміг довести недійсність оспорюваного договору.

ОСОБА_2 вважає нібито між ним та ОСОБА_1 28.05.2015 року укладено договір про завдаток, згідно з яким нібито передав йому 7200 доларів завдатку в рахунок оплати вартості нерухомого майна, а він нібито зобовязався укласти з ним договір купівлі-продажу нерухомого майна не пізніше 30.09.2015 року.

В той же час, він стверджує та запевняє, що не вів розмову з відповідачем про продаж частини спадкового майна; не отримував від нього кошти; не наносив підпис під текстом договору про завдаток від 28.05.2015 року, чим би засвідчував своє волевиявлення на укладення такого договору, а наносив його на пустому аркуші паперу в 2008 році, в результаті чого чистий аркуш паперу із його підписом було видозмінено і використано як договір про завдаток від 28.05.2015 року.

Припускає, що аркушем паперу з його підписом відповідач заволодів після смерті його брата (його батька) у 2015 році.

При цьому звертає увагу, що рішення Апеляційного суду Київської області від 26квітня 2017 року жодним чином не є преюдиційним для цього позову та даної справи, оскільки питання дійсності договору про завдаток від 28.05.2015 року у тій справі не досліджувалося, і тому наявність вказаного рішення не позбавляє його можливості звернутися до суду за захистом свого права.

Просить суд визнати недійсним договір про завдаток від 28.05.2015 року між ОСОБА_1 Вікторовичем та ОСОБА_2 у звязку невідповідністю його вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України (за відсутністю внутрішньої волі на укладення правочину у ОСОБА_1) з моменту його вчинення. Судові витрати, понесені в результаті розгляду даної справи, покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримав, та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

В судовому засіданні встановлено, що 16 березня 2003 року помер батько позивача, ОСОБА_3.

Спадкоємцями після його смерті за законом став ОСОБА_1, а також його брат ОСОБА_4.

В своїй позовній заяві позивач стверджує, що в 2008 році вони з братом вирішили оформити спадщину. Так як він проживав у Київській області, а брат за місцем знаходження спадкового майна, то вони домовились, що він залишає йому фотокопію паспорта, фотокопію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, чисті аркуші паперу з його підписом для оформлення спадщини, якою займався його брат.

Суд критично оцінює дане твердження позивача виходячи з наступного.

20 вересня 2008 року державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_3, померлого 16 березня 2003 року. Спадкове майно, на яке в указаній частині видано свідоцтво, складається: з права власності на ? частини будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Чапаєвка, вул. Гагаріна, буд 1 Золотоніського району Черкаської області.

В даному свідоцтві про право на спадщину за законом від 20.09.2008 року зазначено: «А на іншу ? частину вищевказаного спадкового майна видано свідоцтво про право на спадщину за законом на імя сина померлого ОСОБА_1 20 вересня 2008 року за реєстром № (не чітко видно)».

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» (станом на момент видачі свідоцтва про право на спадщину) не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників.

При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Стаття 44 ЗУ «Про нотаріат» передбачає, що при посвідченні угод з'ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження.

Згідно ст. 45 ЗУ України «Про нотаріат» при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріально посвідчуванні угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо угода, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним.

Відповідно до ст. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року № 20/5 (далі Інструкція), при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина

Статтею 14 Інструкції передбачено, що при посвідченні правочинів з'ясовується обсяг цивільної дієздатності фізичних та юридичних осіб, які беруть участь в угодах.

У разі укладання правочинів представником перевіряються його повноваження.

При посвідченні правочинів і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України (наприклад, при засвідченні справжності підпису на документі), нотаріус перевіряє справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії (ст. 15 Інструкції).

Згідно ст. 16 Інструкції нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо правочин, заява чи інший документ підписаний за відсутності нотаріуса, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним.

При посвідченні правочинів майнового характеру нотаріусом у текстах правочинів зазначаються: для фізичних осіб - ідентифікаційний номер за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (ст. 19 Інструкції).

Таким чином, при оформлені спадщини та отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 приймав участь особисто, його особу встановлено державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори. Ніяких доручень іншим особам, для оформлення спадщини, після смерті батька ОСОБА_1 не видавав.

17 квітня 2015 року помер ОСОБА_4, брат позивача.

Після смерті ОСОБА_4, його син ОСОБА_2, став спадкоємцем ? частини будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Чапаєвка, вул. Гагаріна, буд 1 Золотоніського району Черкаської області.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

28 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір завдатку, за яким ОСОБА_1 отримав 7200 доларів США в рахунок оплати вартості своєї частки житлового будинку та земельної ділянки за адресою: Черкаська область, Золотоніський район, с. Чапаєвка, вул. Гагаріна, 1. Відповідно до договору ОСОБА_2 зобовязувався передати 1300 доларів США передати ОСОБА_1 при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу майна не пізніше 30 вересня 2015 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч.1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. А частини друга вказаної норми передбачає, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами ст. 571 ЦК України: якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом названих норм завдаток є доказом існування зобов'язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов'язання.

З положень ст. ст. 546, 548 ЦК України вбачається, що завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов'язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору (попереднього договору) купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Згідно ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частина 3 статті 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

В судовому засіданні позивачем не доведено факту, що у нього було відсутнє волевиявлення на укладення договору про завдаток від 28.05.2015 року. Крім, того в судовому засіданні позивач стверджував, що він мав намір продати свою частину будинку своєму племіннику відповідачу по справі.

Позивач в судовому засіданні стверджував, що він при житті свого брата ОСОБА_4 дав останньому чисті аркуші паперу зі своїм підписом, чим скористався син брата ОСОБА_2 і пізніше наніс на цей аркуш текст договору про завдаток від 28.05.2015 року.

Фактично позивачем ставиться питання про підроблення договору про завдаток від 28.05.2015 року, шляхом внесення в нього тексту на аркуш паперу відповідачем, після підписання чистого аркушу паперу позивачем, однак вчинення підроблення документів встановлюється кримінальним провадженням, та підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства.

Позивачем надані до суду заяви ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 21.08.2017 року, 03.09.2017 року та витяги з кримінального провадження № 0000406 та № 0000405, однак вмотивованого рішення щодо результатів розгляду вказаних заяв слідчим чи прокурором суду не надано.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14 вересня 2016 року у цивільній справі № 376/1442/16-ц в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів по договору про завдаток від 28.05.2015 року відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року у справі № 22ц/780/1072/17 позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 7200 доларів США, що еквівалентно 178416 грн., відповідно до договору про завдаток від 28.05.2015 року.

В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів встановлено: «… ОСОБА_1 стверджує, що вказаний договір не підписував, проте, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів такої позиції.

У судовому засіданні сторонам розяснювалось право заявити клопотання про призначення експертизи. Однак, на електронну адресу Апеляційного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що він не може оплатити експертизу.

На підставі викладеного можна зробити висновок, що підстави вважати наявний в матеріалах справи договір про завдаток неналежним доказом відсутні.»

Таким чином, в судовому засіданні позивачем та його представником не доведено факту, що спірний договір завдатку від 28.05.2015 року складений не ОСОБА_1 та не надано доказів, які б спростовували даний факт.

В судовому засіданні представник позивача просив суд визнати факт ухилення відповідача від участі в фізико-хімічній експертизі, призначеній у даній справі ухвалою суду від 07.08.2017 року.

Однак, при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів Сквирським районним судом Київської області та Апеляційним судом Київської області відповідачем ОСОБА_2 надавався оригінал договору завдатку від 28.05.2017 року, який оглядався судами при вирішенні вказаної справи, що зазначено в рішеннях суду, та надана його правова оцінка. Крім того, після розгляду справи, оригінал договору про завдаток знаходився в матеріалах справи.

Крім того, в даному судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що на момент розгляду даної справи оригінал договору завдатку від 28.05.2017 року ним втрачений при змінах місць проживання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зі сторони відповідача ОСОБА_2 відсутній факт ухилення від проведення експертизи.

Крім того, в своїх запереченнях наданих до Сквирського районного суду Київської області, до позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів по договору про завдаток від 28.05.2015 року, позивач зазначав інші підстави не визнання позовних вимог, а саме обґрунтовував що даний договір завдатку він не підписував, та вищезазначений договір є договором авансу. При розгляді даної справи позивач зазначає, що пустий аркуш паперу був ним підписаний у 2008 році, та наданий брату. Тому суд критичновідноситься до пояснень позивача та не може взяти їх до уваги, оскільки позивач неодноразово змінював свої пояснення щодо договору про завдаток.

Суд не бере до уваги покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_1, які були допитані в судовому засіданні, оскільки дані особи між собою мають родинні звязки, та на думку суду кожен з них має свою зацікавленість у вирішенні даного спору.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимогита заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору про завдаток, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у їх задоволенні слід відмовити. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212, 213-215 ЦПК України, на підставах ст.ст. 11, 570, 571 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про завдаток недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: