Справа № 362/6622/16-ц Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г. М.
Провадження № 22-ц/780/3194/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 1 31.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

31 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Данілова О.М.Суханової Є.М.

Секретар - Бобко О.В.

Розглянувши, у відкритому судовому засіданні в м. Києві, цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю « ІнтерЛабСервіс» на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ІнтерЛабСервіс» про надання дозволу на примусове виконання рішення Перовського районного суду

м. Москви від 02 грудня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІнтерЛабСервіс» » до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

В с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року до суду надійшло клопотання ТОВ «ІнтерЛабСервіс» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду по цивільній справі № 2-8241/2015 прийняте 02 грудня 2015 року Перовським районним судом міста Москви про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ІнтерЛабСервіс», коштів в розмірі 263 555,24 руб.

У клопотанні зазначав , що рішенням суду стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ « ІнтерЛабСервіс» » суму 256 350 руб. в рахунок основного боргу , 1 427,47 руб неустойки , 5 777,77 руб рахунок витрат по сплаті державного мита .

Рішення суду набрало законної сили 12 січня 2016 року

ОСОБА_2 уклала шлюб із ОСОБА_3 08 жовтня 2014 року, і змінила прізвище ( а.с.66).

Станом на дату подання клопотання боржник ОСОБА_2 рішення не виконала , суму зазначену у рішенні суду не сплатила, тому заявник відповідно до

ст.ст. 390 -398 ЦПК України просить надати дозвіл на примусове виконання рішення суду .

Представник ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні даного клопотання, оскільки ОСОБА_2 не була повідомлена належним чином про розгляд справи.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року в задоволенні клопотання відмовлено .

Не погоджуючись з ухвалою суду, ТОВ « ІнтерЛабСервіс» » подало апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, посилаючись на порушення норм процесуального права. В апеляційній скарзі зазначає , що відповідно до вимог закону тягар доведення наявності підстав для відмови у визнанні та виконанні арбітражного ( рішення іноземного суду) покладається на сторону , яка заперечує проти клопотання стягувача , а в даному випадку боржник не надав доказів для застосування ст. 396 ЦПК України . Просив постановити ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення суду

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до глави 1 розділу У111 ЦПК України ( ст.ст. 391-398) визначений порядок визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду ,що підлягає примусовому виконанню.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання , виходив із того,що на час постановлення рішення боржник мала інше прізвище, крім того , відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_2 про час розгляду справи .

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи .

Як видно із матеріалів справи , рішенням Перовського районного суду міста Москви від 02 грудня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ІнтерЛабСервіс», кошти в сумі 256 350 руб. в рахунок основного боргу , 1 427,47 руб неустойки , 5 777,77 руб рахунок витрат по сплаті державного мита . ( а.с. 4-6) .

Рішення суду набрало законної сили 12 січня 2016 року

За рішенням суду 11 квітня 2016 року видано виконавчий лист про примусове виконання ( а.с. 7-10) .

На території Російської Федерації рішення суду не виконувалося ( а.с. 12-14) .

ОСОБА_2 уклала шлюб із ОСОБА_3 08 жовтня 2014 року, і змінила прізвище ( а.с.66).

Правовідносини щодо надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду на території України врегульовані статтею У Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року ( Нью-Йорк) , статтею 9 Угоди про порядок вирішення спорів , пов»язаних із здійсненням господарської діяльності від 20 березня 1992 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року № 2889-Х11, та статтею 36 Закону України від 24 лютого 1994 року № 4003-Х11 « Про міжнародний комерційний арбітраж».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України , викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах від 23 квітня 2014 року ( справа № 6 -39 цс 14) тягар доведення наявності підстав для відмови у визнанні та виконанні арбітражного рішення покладається на сторону , яка заперечує проти клопотання стягувача .

Як видно із тексту рішення від 02 грудня 2015 року представник позивача був присутній під час слухання справи , відповідач ОСОБА_2 про день та час розгляду справи неодноразово повідомлялась , однак від отримання судових повідомлень ухилялась , що було розцінено судом як зловживання правами , і справ була розглянута у відсутність відповідача.( а.с. 4) .

В матеріалах справи , наявні докази щодо належного повідомлення сторін про розгляд справи ( а.с. 15-16,22 ) .

За змістом частини другої статті 10 ЦК України та статті 3 Закону № 2709-IV, якщо в чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до статті V Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень і статті 36 Закону № 4003-ХІІ у визнанні й виконанні арбітражного рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона надасть компетентному суду, у якого просить визнання або виконання, докази того, що сторона, проти якої постановлено рішення, не була належним чином повідомлена про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення.

Згідно зі статтею 9 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, у виконанні рішення може бути відмовлено на прохання сторони, проти якої воно направлене, тільки якщо ця сторона надасть компетентному суду за місцем, де виклопочується виконання рішення, докази того, що вона не була повідомлена про процес.

Судів першої всупереч пункту 2 частини другої статті 396 ЦПК України виходив із того , що стягувач не надав доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи .

Оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми міжнародного права, то доведення факту неповідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи лежить саме на ній , як на особі, яка заперечує визнання іноземного рішення на території України.

У справі Верховного Суду України № 6-1151цс16 висловлено правову позицію, згідно якої відповідно до статті V Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень і статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» у визнанні й виконанні арбітражного рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона надасть компетентному суду, у якого просить визнання або виконання, докази того, що сторона, проти якої постановлено рішення, не була належним чином повідомлена про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення.

Згідно зі статтею 9 Угоди у виконанні рішення може бути відмовлено на прохання сторони, проти якої воно направлене, тільки якщо ця сторона надасть компетентному суду за місцем, де виклопочується виконання рішення, докази того, що вона не була повідомлена про процес.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини (далі -Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги : вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26 травня 1988 р., номер заяви 10563/83, пп. 24- 33); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства,16 грудня 1999 р., номер заяв 24724/94; 24888/94, пп. 83-89).

Стаття 6 Конвенції головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами (Каралевічус проти Литви (Karalevicius v. Lithuania), 6 червня 2002 р., номер заяви 53254/99).

Враховуючи вищезазначене у поєднанні зі статтею 9 Угоди, під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом Сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення Сторін «правом на суд».

Суд першої інстанції , не взяв до уваги наявні у справі докази щодо повідомлення ОСОБА_2 про час розгляду справи , натомість не з»ясував , чи отримувала вона рішення суду , чи мала можливість надати свої пояснення , заперечння, крім того , слід зауважити , що зміна прізвища боржником, не є підставою для припинення його прав чи зобов»зань а відтак висновок про відмову у задоволенні клопотання є передчасним .

Оскільки суд при постановленні ухвали не з"ясував обставин ,що мають значення для вирішення спору, встановлені порушення процесуального права перешкоджають суду апеляційної інстанції дослідити нові докази, чи обставини які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, ухвалу суду не можна вважати законним та обґрунтованим, вона підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанці.

Керуючись ст. 303, 307, 312, 313-315, 317 ,319 ЦПК України , колегія суддів

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю « ІнтерЛабСервіс» задовольнити частково .

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року - скасувати, питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді