Справа № 380/1115/14-ц Головуючий у І інстанції Косович Т. П.
Провадження № 22-ц/780/3500/17 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 26 03.08.2017
УХВАЛА

Іменем України

03 серпня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Голуб С.А., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 жовтня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду із вказаним позовом, посилаючись на таке.

25 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит для придбання транспортного засобу у розмірі 9 078,50 доларів США зі сплатою 12,4 % річних та строком повернення до 25 грудня 2012 року.

Відповідач свої зобов'язання не виконував, чергові платежі не сплачував, у зв'язку з чим станом на 11 квітня 2014 року за кредитом утворилася заборгованість у розмірі 13 158,50 доларів США, що еквівалентно 165390 грн. 80 коп.

Посилаючись на наведені вище обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 вищевказану суму боргу.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 24 жовтня 2014 року позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість у сумі 165 390 грн 80 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове з тих підстав, що суд першої інстанції не вірно встановив обставини справи і не врахував, що позивач не довів факт отримання відповідачем кредитних коштів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Судове рішення, що оскаржується, відповідає вищевказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконувала належним чином своїх зобов'язань перед банком щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 2 5 грудня 2007 року було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу для придбання автомобіля ВАЗ 21154 грошові кошти (кредит) у розмірі 9 078 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом, а відповідач зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі ( а.с. 9-15).

Банком було виконано умови договору і надано відповідачу кредитні кошти, однак відповідач своїх зобов'язань по договору не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість по кредиту та відсотках за користування ним.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд обґрунтовано виходив з положень ст.ст. 526, 554 ЦК України та дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог, оскільки відповідач узяв кредитні кошти не виконував належним чином своїх зобов'язань перед банком щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не брав кредитних коштів, є безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи: заявою на видачу готівки № 640 від 25 грудня 2007 року , де отримувачем грошових коштів, еквівалентних 9078 доларів США, зазначено ОСОБА_2, зміст операції - кредит, проплата за ВАЗ 21154 ( а.с.20); меморіальними ордерами №№ 1,707, 742 від 25 грудня 2007 року на суми 45870 грн., 1089 грн. 08 коп., 3485 грн. 05 коп. із призначенням платежу - плата за автомобіль ВАЗ 21154 за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 та оплата страхових платежів ( а.с.21-23). Крім того, з розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 в період з 23 січня 2008 року по 15 серпня 2012 року періодично повертав кредитні кошти за кредитним договором ( а.с.4), що також свідчить про визнання відповідачем факту отримання кредитних коштів.

Заборгованість відповідача перед позивачем, згідно розрахунку, станом на 11 квітня 2014 року складала 13 158,50 доларів США, що еквівалентно 165390 грн. 80 коп., що включає в себе 8029, 6 доларів США непогашений кредит, 3874, 3 доларів США несплачені відсотки, 1254, 6 доларів США несплачена пеня за прострочення строків виконання зобов»язань ( 4-7).

Колегія суддів погоджується з розрахунком, наданим позивачем, з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як видно із п.п.1,1; 1.2.1, п.п.1.2.3.1 укладеного між сторонами кредитного договору, сторони не визначили конкретний розмір відсотків за користування коштами рамках ліміту кредитної лінії, однак дійшли згоди про наявність такої плати, домовились про порядок нарахування відсотків - за фактичну кількість днів у періоді або на залишок заборгованості ( а.с.9-15).

Оскільки сторони у договорі не встановили розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, розмір якої у розрахунковий період був більший за 12,4 %.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог із розрахунку плати за користування кредитними кроштами у розмірі 12,4 %, оскільки стягнення кредитних коштів із розрахунку розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України було б задоволення позовних вимог у більшому розмірі, ніж просив позивач.

Доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права та грубе його порушення при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 жовтня 2014 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :