О К Р Е М А Д У М К А
(в порядку ч. 3 ст. 19 ЦПК України)
"30" жовтня 2017 р.м. Чернігів
Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишено без змін рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 травня 2017 року, яким на підставі ст. 810 ЦК України та п. 44 Положення про гуртожитки виселено ОСОБА_1 з кімнат № 122 та № 124 учнівського гуртожитку Прилуцького професійного ліцею, що розташований по вул. Пушкіна, 73 в м. Прилуки Чернігівської області, без надання іншого житлового приміщення.
Відмовляючи у задоволенні скарги, апеляційний суд виходив із того, що вимоги про виселення відповідача ОСОБА_1 із спірного житлового приміщення є правомірними, оскільки позивач не бажає надалі продовжувати дію договору оренди, а тому відповідач повинна звільнити займані нею кімнати в учнівському гуртожитку.
Однак з ухваленим судовим рішенням апеляційного суду не можу погодитись, з огляду на таке.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування у цій справі, а саме обставини що вселення та проживання у спірному житловому помешканні.
З матеріалів справи убачається, що фактично позивач проживає у приміщенні гуртожитку з 1988 року, де займає дві кімнати та регулярно сплачує за житло і комунальні послуги. Разом із нею з дня народження проживав син, який добровільно виїхав із житлового помешкання гуртожитку.
Вселення ОСОБА_1 у гуртожиток по вул. Пущкіна, 73 у 1988 році відбулось, як вона стверджувала, за клопотанням керівництва організації роботодавця, де вона працювала з однієї сторони та з керівництвом училища з другої сторони. Ордер на вселення у гуртожиток їй не видавався, письмовий договір найму з нею укладений не був. З 1988 року спірне житлове приміщення є її постійним і єдиним житлом.
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 12) власником обєкту нерухомого майна за адресою: м. Прилуки, вул. Пушкіна, 73 є держава в особі Міністерства освіти і науки України, та гуртожиток перебуває в оперативному управлінні Прилуцького професійного ліцею Чернігівської області, тобто зазначене приміщення не є житловим і студенти в ньому не проживають.
В судовому засіданні апеляційного суду було зясовано, що частину гуртожитку займає Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької районної державної адміністрації на підставі договору оренди (а.с. 143-145), четвертий поверх - Головне управління юстиції у Чернігівській області на підставі договору оренди (а.с. 150-154).Окрім того, приміщення гуртожитку орендуються суб»єктом підприємницької діяльності.
З огляду на положення ст. 24 Конституції України, відповідно до положень якої громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. виселення ОСОБА_1 з кімнат гуртожитку є необґрунтованим і несправедливим, зважаючи, що приміщення гуртожитку орендуються юридичними та фізичними особами, які у трудових правовідносинах з ліцеєм не перебувають.
Окрім того, твердження представника позивача про те, що пятий поверх гуртожитку є непридатним для проживання не підтверджується належними і допустимими доказами висновком експерта.
Окрім того, як убачається з огляду практики Європейського суду із прав людини, термін «житло» в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати - справи Новоселецький проти України, Кривіцька та Кривіцький проти України, Прокопович проти Росії.
Суд нагадує про практику органів Конвенції, за якою концепція житла у розумінні ст. 8 не обмежується площами, які є законно заселеними або були законно оформлені. «Житло» - це автономна концепція, яка не залежить від її кваліфікації за національним законодавством. Відповідь на запитання є чи не є певне приміщення житлом, що підпадає під захист статті 8 Конвенції буде залежати від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх та безперервних зв»язків особи з конкретним місцем, яке вона визначає як своє житло.
Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає і таке основне право особи, як недоторканість житла, яке охоплює насамперед право безперешкодного доступу та перебування в ньому, а також право не бути виселеним. Крім того, це право включає захист від втручання з боку державних органів і у разі порушення цього права особи держава повинна мати вагомі підстави, які виправдовували б її дії.
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров»я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Питання виселення має розглядатися з урахуванням принципу верховенства права. Суд мав перевірити, чи було втручання адміністрації ліцею у житлові права відповідача виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, яка була нагальна потреба у виселенні та чи дотримані межі розсуду. Рішення про виселення у цій конкретній справі з точки зору верховенства права і ст. 8 Конвенції могло б бути виправданим лише у тому разі, якби було доведено. що відповідач дійсно мав інше житло для постійного проживання і його виселення судом із спірної квартири не перетворювало б його у бездомну особу зо всіма вкрай негативними для ОСОБА_1 наслідками, що є неприпустимим у демократичному суспільстві та у соціально орієтованій правовій державі.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських інтересів. Проте, на моє переконання, позивачем не доведено, які його законні права або охоронювані законом інтереси порушені та підлягали б судовому захисту.
Відповідачем не було надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду документальних доказів на підтвердження тих обставин, що будівлі, яка побудована у 1988 році та натепер розташована по вул.Горького, 73 у м.Прилуки, у встановленому чинним на той час житловим законодавством порядку було офіційно надано статус гуртожитку. Зокрема, рішення виконавчого комітету Прилуцького міськвиконкому про прийняття такого рішення та надання у 1988 р. зведеній будівлі статусу гуртожитку - апеляційному суду не представлено. Наявні документи 2007 р. лише відображають статус будівлі як гуртожитку, проте, коли такий статус і на якій правовій підставі виник достовірні дані відсутні. За таких обставин, на мою думку, виселення ОСОБА_1 з помешкання по вул..Горького, 73 по вулПушкіна у м.Прилуки є передчасним.
Виходячи з верховенства права та поваги до прав людини, оскаржуване рішення суду першої інстанції рішення вважаю помилковим, звязку з чим, відповідно до ч.3 ст.19 ЦПК України, використовую право на письмове викладення своєї думки.
СуддяОСОБА_2