н/п 2/490/4287/2017 Справа № 490/3347/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
20 липня 2017 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:
головуючого судді Гуденко О. А., при секретарі судового засідання Кваші С.О.,
без участі позивача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» про стягнення компенсації, середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди,
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який обґрунтувала наступним.
Вона подала 11.07.2016 року заяву про звільнення у звязку з несвоєчасною виплатою відповідачем заробітної плати. Наказ про її звільнення був виданий 14.09.2016 року.
Просила стягнути на її користь зазначені суми.
В судове засідання позивачка надала заяву про розгляд справи без її участі.
Відповідач відзив проти позову не надав.
Дослідивши надані докази, суд встанови наступне.
Відповідачка звільнена з 11.07.2016 року наказом відповідача від 14.09.2016 року у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відтак, сума компенсації підлягає присудженню позивачці.
Згідно довідки відповідача середньо денний заробіток 370,98 грн. грн. обрахований відповідачем у довідці про це від 21.11.2016 року за два місяці роботи (травень 2016 року (18 днів) 6677,61 грн. + червень 2016 року (19 днів) 7048,58грн./37) перед звільненням, що відповідає правилам, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу па військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - не менше двомісячного середнього заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38, 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Суд звертає увагу позивачки, що оподаткування присуджених сум здійснює працедавець, тому окремо присуджувати чисту суму немає підстав.
Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (постанова Верховного Суду України від 9 грудня 2015 року у справі № 6-2123цс15).
Разом з тим, позивачка припинила з 11.07.2016 виконання трудової функції самостійно.
Звільнення позивачки заднім число, тобто з 11.07.2016 року наказом від 14.09.2016 року не призвело до виникнення у цей період явища - вимушений прогул, оскільки фактичне припинення виконання позивачкою трудової функції було визнане надалі відповідачем шляхом видання відповідного наказу.
Положення статті 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта) (постанова Верховного Суду України від 02.11.2016 року в справі № 6-226цс16)..
Правовою позицією Верховного Суду у справі № 6-259цс17 від 13.03.2017 р., якою керується суд, зазначено таке.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.
Позивачка має право вимагати стягнення середнього заробітку з часу її звільнення 11.07.2016 року, але враховуючи межі позову суд використовує для обрахунку кількість робочих днів у пятиденному робочому тижні з двома вихідними у період з 14.09.2016 року по день ухвалення рішення 20.07.2016 року 212 днів.
Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Враховуючи зміну звичного способу життя позивачки, зусилля, які вона докладала для відновлення свого порушеного права на оплату праці, моральна шкода підлягає компенсації в розмірі 3000 грн.
З відповідача слід стягнути судовий збір за вимоги майнового та немайнового характеру в сумі 1280 грн.
Керуючись ст. ст. 8,10,30,212-215 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» про стягнення компенсації, середнього заробітку, відшкодування моральної шкодизадовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» 1280 грн. судового збору.
Заява про перегляд заочного рішення можу бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя О.А. Гуденко