Справа № 297/2538/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

13 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., КОЖУХ О.А.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лісоіндустрія» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 11 грудня 2015 року, -

встановила:

12.10.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ТОВ «Лісоіндустрія», мотивуючи наступним. На початку квітня 2013 року позивач уклав із відповідачем безстроковий трудовий договір. Попри те, що укладання договору не було оформлено наказом роботодавця, договір був укладений фактично, оскільки позивача було допущено до роботи на посаді верстатника цеху № 3, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Берегово, вул. Фабрична, 53. У середині жовтня 2013 року начальник цеху ОСОБА_2 заявив, що позивача звільнено з роботи, але наказу про звільнення позивач не отримував.

У листопаді 2013 року позивач разом із іншими працівниками підприємства звернувся до Берегівської міжрайонної прокуратури Закарпатської області із заявою про порушення роботодавцем законодавства про працю через неоформлення ним трудових відносин із найманими працівниками, несплату страхових внесків за державним пенсійним і соціальним страхуванням, невиплату належної зарплати, недотримання інших передбачених законом для працівників гарантій.

Внаслідок недотримання роботодавцем письмової форми трудового договору та відсутності відповідних записів у трудовій книжці позивача було позбавлено гарантованих Конституцією України прав на відпочинок, відпустки, на безпечні умови праці, на матеріальне забезпечення у разі втрати працездатності тощо.

Ці обставини підтверджуються матеріалами кримінального провадження № 0000419, відкритого 08.05.2014 за заявою позивача до Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області. Факт перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем підтверджується довідкою про доходи, виданою позивачу ТОВ «Лісоіндустрія» 10.10.2013 за вих. № 187-10/10 і засвідченою печаткою підприємства. З довідки вбачається, що за квітень-вересень 2013 року позивачу була нарахована зарплата в розмірі 11200,00 грн, яка, втім, не була виплачена.

Виходячи з наведеного та беручи до уваги положення ст.ст. 21, 23, ст. 24 ч. 4 КЗпП України, вважається, що трудовий договір сторонами був укладений, що потягло обовязок роботодавця нараховувати та виплачувати заробітну плату та інші виплати, виконувати інші вимоги трудового законодавства. Проте, роботодавець не виконав вимог закону, не провадив відповідних розрахунків, а у жовтні 2013 року незаконно звільнив позивача з роботи. На момент припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця ОСОБА_1 була вагітна, тож були порушені гарантії, встановлені для працівника ст. 184 КЗпП України. Відповідач порушив і вимоги ст.ст. 47, 116 КЗпП України щодо проведення належного розрахунку при звільненні працівника, що тягне виникнення у нього обовязку сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку (ст. 117 КЗпП України), який за період з 01.10.2013 по 01.10.2015 становить 45600,00 грн.

За правилами визначення суми, належної до виплати в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку, та з урахуванням положень ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Протиправними діями відповідача позивачу завдано й моральної шкоди, позаяк він був позбавлений законного заробітку, були порушені його трудові та повязані з ними права, позивача було звільнено під час вагітності тощо. Всі ці обставини у сукупності спричинили психологічний стрес, змусили позивача змінювати життєві плани, докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду ніколи не може бути відшкодовано повною мірою адекватно індивідуальним моральним стражданням, що їх зазнала особа, водночас належить до визначення розмір її компенсації, який за наведених вище обставин оцінюється позивачем у 10000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути на його користь з відповідача: нараховану але не виплачену заробітну плату за квітень-вересень 2013 року у сумі 11200,00 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2013 по 01.10.2015 в розмірі 45600,00 грн; 10000,00 грн у рахунок компенсації моральної шкоди. Позивач просив стягнути на його користь із відповідача витрати на оплату правової допомоги в розмірі 2000,00 грн.

Рішенням Берегівського районного суду від 11.12.2015 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції оскаржила, вважає його незаконним і необґрунтованим, посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувався позов. Окрім цього, зазначає, що суд не дав належної оцінки офіційній довідці, виданій роботодавцем щодо заробітної плати позивача, необґрунтовано відхилив її як доказ, хоча її достовірність презюмується, довідка є належним і допустимим доказом у спорі, що відповідачем не було спростовано. Не дав суд належної оцінки і листу Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області, з якого вбачається встановлення у кримінальному провадженні обставин, що вказують на фактичне укладання сторонами трудового договору. Відтак, суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до хибних висновків, тому сторона просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_3, які в подальшому в судове засідання 13.11.2017 не зявилися, про причини неявки не повідомили, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності представника відповідача, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку. Предявляючи позов, ОСОБА_1 апріорі виходила з того, що у неї виникли трудові відносини з ТОВ «Лісоіндустрія», внаслідок чого поставила питання про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої зарплати та інших коштів, що обумовлюються існуванням трудових правовідносин. Таку правову позицію суд першої інстанції вірно визнав помилковою.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом…, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган… зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю… і угодою сторін (ст. 21 ч. 1 КЗпП України, тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до указаних положень закону, норм передбачених ст.ст. 2, 4, 5-1, ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч.ч. 1, 3, ст. 36 КЗпП України, трудовий договір є угодою між працівником і роботодавцем, що ґрунтується на добровільному, вільному волевиявленні сторін, на підставі якого між сторонами виникають та реалізуються взаємні права та обовязки у сфері трудових відносин, за загальним правилом, трудовий договір укладається в письмовій формі, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу, припинення трудового договору здійснюється у тій самій формі, в якій договір був укладений. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (ст. 24 ч. 4 КЗпП України). Укладення трудового договору передбачає чітку фіксацію волевиявлення сторін та вид трудового договору. Оскільки трудовий договір є угодою, він покладає права та обовязки не лише на роботодавця, а й на працівника, який попри обовязок саме роботодавця оформити трудові відносини повинен реалізуючи свої трудові права діяти відповідно до закону, розумно, обачно, передбачаючи наслідки.

У справі немає доказів укладання відповідно до закону у письмовій формі трудового договору між ОСОБА_1 і ТОВ «Лісоіндустрія», оформлення відповідно до закону факту укладання такого договору та/або фактичного допуску позивача у конкретний момент до роботи на певній посаді і на певному робочому місці, рівно як і доказів припинення трудових відносин у такий самий конкретний спосіб.

Ключовим доказом, який, на думку ОСОБА_1, підтверджує факт виникнення у неї трудових відносин із ТОВ «Лісоіндустрія», наводиться «Довідка про доходи», оформлена від імені ТОВ «Лісоіндустрія» із зазначенням вихідних реквізитів: «вих. 157-10/10 / 10.10.2013 р.» (у позовній заяві ОСОБА_1 зазначила вихідний номер довідки 187-10/10) засвідчена підписами від імені директора ОСОБА_4 і головного бухгалтера ОСОБА_5 та печаткою Товариства, копію якої позивач додав до заяви (а.с. 8), а її оригінал (а.с. 47) суд першої інстанції отримав від КС «Святий Мартин» при листі від 18.11.2015 (а.с. 46). У довідці зазначено, що ОСОБА_1 працює у ТОВ «Лісоіндустрія» на посаді верстатника, нарахована їй у 2013 році заробітна плата складає: у квітні-травні по 1800,00 грн на місяць, у червні-вересні по 1900,00 грн на місяць, усього 11200,00 грн. Утім, зазначена довідка не є допустимим письмовим доказом щодо факту, на підтвердження якого її подав позивач (ст.ст. 59, 64 ЦПК України).

Як визнала ОСОБА_1 у суді першої інстанції, підтвердила 26.04.2017 в апеляційному суді і як це випливає з листа КС «Святий Мартин» від 18.11.2015, довідка про доходи була предявлена до кредитної спілки для оформлення кредиту, який взяла її мати і за яким ОСОБА_1 виступила поручителем. У довідці зазначено, що вона «затверджена наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 27 серпня 2004 р. № 192», тобто, форма довідки повинна точно відповідати тій, що затверджена цим наказом Мінсоцпраці України. Тим часом, із нормативних документів випливає таке.

Наказом Мінпраці України, Мінфіну України, Мінекономіки України, Держкомсімямолоді України, Держбуду України та Держкомстату України від 21.07.99 № 119/167/96/114/175/266, зареєстрованим у Мінюсті України 25.08.99 за № 578/3871, затверджено Положення про проведення перевірок цільового використання бюджетних асигнувань, передбачених для надання населенню субсидій та адресної соціальної допомоги. З метою врегулювання порядку оформлення та видачі субєктами підприємницької діяльності - фізичними та юридичними особами довідок про доходи для подання в органи праці та соціального захисту населення та підтвердження суми загального доходу при призначенні соціальної допомоги та житлових субсидій наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 27.08.2004 № 192 (реєстрація в Мінюсті України від 04.11.2004 за № 1409/10008) затверджено форму довідки про доходи для реалізації вимог вищезгаданого Положення, у цій формі після графи, в якій зазначається загальна сума доходу за певний період за винятком аліментів міститься спеціальне застереження (примітка) такого змісту: «Довідка видана для подання до органів праці та соціального захисту населення для оформлення соціальної допомоги (житлової субсидії).».

Отже, вказана довідка призначена виключно для подання до органів праці та соціального захисту населення для оформлення соціальної допомоги (житлової субсидії) і, відповідно, не призначена для подання з іншою метою та до інших органів, установ, організацій, підприємств, зокрема, для укладання кредитних і забезпечувальних договорів, оформлення будь-яких інших, окрім прямо передбачених відповідними нормативними актами та формою довідки правовідносин. Окрім цього, довідка, яку було подано до кредитної спілки, за формою не відповідає тій, що затверджена наказом Мінсоцпраці України від 27.08.2004 № 192, позаяк у ній відсутнє застереження (примітка) щодо органу призначення та мети подачі довідки. Тобто, запис у довідці про затвердження її згаданим наказом не відповідає дійсності, форма довідки довільно змінена, чим спотворено її зміст (приховано пряме призначення), через що довідку безвідносно до того, чи відповідають дійсності інші її реквізити, не можна визнати офіційним документом, одержаним (складеним) відповідно до закону, а відтак, не можна визнати допустимим доказом.

ОСОБА_1 посилалася також на те, що порушення її трудових прав підтверджуються матеріалами кримінального провадження № 0000419, відкритого 08.05.2014 за її заявою до Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області (а.с. 9, 10, 34, 35). Під час апеляційного розгляду справи до суду з Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області при листі від 04.04.2017 № 1984/106/27/1-2017 надійшла постанова слідчого цього підрозділу поліції лейтенанта поліції ОСОБА_6 від 24.06.2016 про закриття кримінального провадження № 0000419 (а.с. 197-199). За наслідками перевірки органом досудового слідства відповідних обставин встановлено, зокрема, що органом Державної інспекції України з питань праці були перевірені платіжні відомості ТОВ «Лісоіндустрія» за квітень-вересень 2013 року, табелі обліку робочого часу, книгу обліку руху трудових книжок, матеріали кадрового діловодства в Товаристві, однак, жодних доказів, які б підтверджували роботу ОСОБА_1 у ТОВ «Лісоіндустрія» не знайдено. Крім того, перевіркою книги реєстрації вихідної кореспонденції, даними письмових пояснень службових осіб Товариства встановлено, що довідка № 157-10/10 від 10.10.2013 громадянці ОСОБА_1 ніколи не видавалася, головний бухгалтер свій підпис на довідці заперечив, секретарем Товариства довідка не реєструвалася і такий номер у книзі реєстрації вихідної кореспонденції відсутній. Орган досудового слідства сформулював висновок, відповідно до якого за результатом проведеної перевірки встановлено, що ОСОБА_1 у ТОВ «Лісоіндустрія» не працювала, довідка про доходи № 157-10/10 від 10.10.2013 їй Товариством не видавалася, достатніх даних, що свідчать про грубе порушення законодавства про працю, не здобуто, у діях посадових осіб ТОВ «Лісоіндустрія» відсутні ознаки злочину, передбаченого ст. 172 КК України. Кримінальне провадження закрито на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Постанова слідчого від 24.06.2016 є чинною, як така є обовязковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується (ст. 110 ч.ч. 3, 7 КПК України) і в контексті спору оцінюється судом у сукупності та взаємозвязку з іншими доказами та матеріалами справи.

У судовому засіданні 26.04.2017 ОСОБА_1 особисто дала пояснення апеляційному суду, надала оригінал трудової книжки, оформленої 05.09.2012 ТОВ «Берег-Кабель ГмбХ», копію якої приєднано до справи (а.с. 203). У трудовій книжці зафіксовано, що ОСОБА_1 була звільнена з роботи у ТОВ «Ньюко Берегово» 15.04.2013 (запис № 4), де працювала виробником джгутів, після цього запису трудова книжка не заповнена. В апеляційному суді ОСОБА_1 стверджувала, зокрема, що:

працювала у ТОВ «Лісоіндустрія» з початку квітня 2013 року, остаточно вказувала на 04.04.2013 як на дату початку роботи, але точну дату не памятає, спеціальної або професійної освіти не має;

при прийомі на роботу їй обіцяли зарплату приблизно 1500,00 1800,00 грн на місяць, а якщо перевищуватиме план, то зарплата буде приблизно 3000,00 грн;

зарплату у повному розмірі не платили, давали по 500,00 грн щомісяця протягом шести місяців, тому вона отримала 3000,00 грн, про що в позовній заяві не вказала;

довідку про доходи отримувала, подала її до кредитної спілки як поручитель за кредитом, який отримала її мати, у довідці зазначена не та зарплата, яку вона отримувала.

Суперечності між записом у трудовій книжці про звільнення з попереднього місця роботи з 15.04.2013 і датою початку роботи в ТОВ «Лісоіндустрія», на яку посилалася в апеляційному суді (04.04.2013), вказувала в позовній заяві (початок квітня 2013 року), а також зазначенням у довідці про доходи про нарахування зарплати за повний місяць квітень 2013 року ОСОБА_1 в апеляційному суді у спосіб, який би не викликав обґрунтованих сумнівів, не пояснила і не усунула. Крім того, позивач не усунув відповідні суперечності в своїй позиції та в доказах, що подавав на її підтвердження, і щодо часу звільнення з роботи, який за змістом заяви та скарги до Державної інспекції України з питань праці повязується із серединою жовтня 2013 року, а зі змістом довідки про доходи з кінцем вересня початком жовтня 2013 року.

На стадії апеляційного провадження в справі додатково перевірені доводи позивача ОСОБА_1 щодо зясування обставин стосовно роботи в ТОВ «Лісоіндустрія», на які вона посилалася, Територіальною державною інспекцією з питань праці у Закарпатській області. У справі міститься відповідна скарга ОСОБА_1 від 24.01.2014, що 03.02.2014 надійшла до Державної інспекції України з питань праці (а.с. 31-33), яку листом від 14.02.2014 № 305/21/7/21/05/536-14 було доручено перевірити Територіальній державній інспекції з питань праці у Закарпатській області і 19.02.2014 цим органом було видано направлення на перевірку (а.с. 29, 30). ОСОБА_1 у скарзі посилалася на колективне звернення працівників ТОВ «Лісоіндустрія» у листопаді 2013 року до Берегівської міжрайпрокуратури з приводу порушення трудових прав працівників, яке, у свою чергу, направлялося до Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, проведену якою перевірку ОСОБА_1 вважала неякісною, а висновок, зокрема, проте, що вона не працювала в Товаристві, неправильним. Наводила також обставини, які в подальшому лягли в основу обґрунтування позову, що розглядається.

На запити апеляційного суду від 27.01.2017, від 23.02.2017, від 24.03.2017 і від 03.05.2017 щодо надання інформації про результати перевірки та відповідних матеріалів (а.с. 167, 181, 185, 210) до апеляційного суду з Управління Держпраці у Закарпатській області надійшли:

24.03.2017 і 30.03.2017 лист від 20.03.2017 № 07-04/945 (а.с. 188, 192), до якого був доданий лист Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області від 14.02.2014 № 01-08/257 (а.с. 189, 193), що ним інспекція на виконання доручення про перевірку скарги ОСОБА_1 інформувала Державну інспекцію України з питань праці про те, що у листопаді 2013 року із Берегівської міжрайпрокуратури надійшло колективне звернення працівників ТОВ «Лісоіндустрія» з питань невиплати заробітної плати, в т.ч., оплати відпусток, праці в надурочний час, вихідних, лікарняних, однак, інших питань щодо порушень норм трудового законодавства, про які зазначала ОСОБА_1, звернення не містило; крім того, колективне звернення не було оформлене належним чином, з його авторів було можливо ідентифікувати лише гр-ку ОСОБА_7, тому перевірка доручалася у частині звернення ОСОБА_7; відтак, твердження гр-ки ОСОБА_1 про неякісну перевірку є безпідставними позаяк за її зверненням перевірка не проводилася;

указаними листами Управління Держпраці у Закарпатській області апеляційний суд теж поінформовано, що перевірка за зверненням ОСОБА_1 від 24.01.2014 в ТОВ «Лісоіндустрія» Територіальною державною інспекцією з питань праці у Закарпатській області на проводилася;

18.05.2017 лист від 13.05.2017 № 07-04/1707 (а.с. 213), до якого був доданий лист Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області від 14.02.2014 № 01-08/257 (а.с. 214), текст скарги ОСОБА_1 від 24.01.2014 (а.с. 216-218) і лист-доручення Державної інспекції України з питань праці від 12.02.2014 № 305/21/7/21/05/563-14 (а.с. 215);

указаним листом Управління Держпраці у Закарпатській області повідомило апеляційному суду, що зазначені матеріали були віднайдені в архіві, інших документів із цього приводу в архіві немає.

Суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Особа діє у трудових і процесуальних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист, виконують обовязок доказування предявлених вимог; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (вищенаведені норми та положення ст.ст. 235, 238 КЗпП України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 31, 57-61 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

За наведених вище обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість та недоведеність позову. Розпорядившись своїми трудовими та процесуальними правами на власний розсуд, позивач не виконав свого обвязку доказування предявленого позову у належний процесуальний спосіб, обґрунтувавши його по суті недопустимими в доказуванні припущеннями (ст. 60 ч. 4 ЦПК України), доводи позивача є суперечливими. Місцевий суд правильно зазначив у рішенні, що власне факти виникнення трудових відносин, перебування в таких позивач не просив встановити і не доводив їх. Такі факти позивачем не доведені, а судом не встановлені. Тим часом, встановлення таких фактів є визначальним, оскільки повязується, зокрема, й із моментом виникнення відповідних правовідносин і точним періодом їх існування, де інші обставини, в т.ч., оплата праці попри те, що й ці обставини підлягають належному доказуванню, є похідними. Поза тим, позивач не значиться у відомостях на оплату праці, у справі немає належних і допустимих доказів, які б давали можливість перевірити та/або підтвердити параметри оплати праці, які наводилися позивачем, могли б слугувати належною підставою для будь-яких розрахунків, визначення сум, що їх просив стягнути позивач, тощо. Тож суд не мав підстав для застосування у спірних відносинах положень ст.ст. 21, 23, 24, 47, 116, 117, 237-1, 238, інших норм КЗпП України та для задоволення із наведених ОСОБА_1 підстав її вимог до ТОВ «Лісоіндустрія».

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, доводи якої законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції не спростовують, слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Берегівського районного суду від 11 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді