Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 22-ц/778/1436/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 08 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», яке перейменоване на ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № R511/04-118 на суму 612 000 доларів США, строком на 20 років до 07 серпня 2028 року, зі сплатою 16 % річних. З 19 жовтня 2010 року і до кінця дії кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються банком за ставкою у розмірі 15% річних. Відповідач свої обов'язки за кредитним договором не виконував належним чином, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем. 18 червня 2013 року ним направлено відповідачу лист-вимога № 679/600-2 від 17 червня 2013 року про дострокове повернення кредиту, яка не виконана.

Станом на 12 лютого 2014 року заборгованість ОСОБА_2 склала в гривневому еквіваленті 5 911 652,22 грн., з яких: поточна заборгованість за кредитом - 575 382,42 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 4 921 360,91 грн.; прострочена заборгованість за кредитом - 11 465,53 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 98 066,97 грн.; прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом - 77 490,60 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 662 792,60 грн., прострочена заборгованість за комісією за обслуговування кредиту - 94 672,26 грн.; пеня 0.1% за прострочення зобов'язань з погашення кредиту - 19 754,93 грн.; пеня 0,1% за прострочення зобов'язань зі сплати процентів за користування кредитом - 90 124,44 грн., пеня 0,1% за прострочення зобов'язань зі сплати комісії за обслуговування кредиту - 24 880,11 грн.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором 08 серпня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір № 1-118/Ф/4, відповідно до п.п. 1.1.1.3 якого предметом цього договору є передача іпотекодавцем іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна: будинку житлового літ. Е-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; на земельній ділянці площею 1075 кв. м розташовано: житловий будинок, бетон, обкладений цеглою, житловою площею 171.3 кв. м, позначений в плані літерою «Е-2», паркан З, колодязь 4, паркан 8. Предмет іпотеки сторони оцінили в 3 493 058 грн., що за курсом НБУ на день підписання іпотечного договору становить 720 961,40 доларів США.

Оскільки відповідач не виконав вимогу банку про погашення кредиту в добровільному порядку протягом встановленого 30-денного строку, іпотекодержатель розпочав звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до закону «Про іпотеку». Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок житловий літ. Е-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною не нижче ринкової.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок житловий літ. Е-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 1075 кв.м., розташовано житловий будинок, бетон. Обкладено цеглою, житловою площею 171,3 кв.м., позначений в плані літерою «Е-2», паркан позначений на плані цифрою «З», колодязь позначений на плані цифрою «4», паркан позначений на плані цифрою «8», що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки па прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною не нижче ринкової, та у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «ВТБ Банк» за кредитним договором №R511/04-118 від 08 серпня 2008 року станом на 12 лютого 2014 року в сумі 5911652,22 грн., в тому числі: поточної заборгованості за кредитом у сумі 575382,42 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 4921360,91 грн.; простроченої заборгованості за кредитом у сумі 11465,53 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 98066,97 грн.; простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 77490,60 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 662792,60 грн.; простроченої заборгованості за комісією за обслуговування кредиту у сумі 94672,26 грн.; пені за прострочення зобов'язань з погашення кредиту у сумі 19754,93 грн.; пеня за прострочення зобов'язань зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 90124,44 грн.; пені за прострочення зобов'язань зі сплати комісії за обслуговування кредиту у сумі 24880,11 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» судовий збір у розмірі 3441,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не зазначено у рішенні суду початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, що є необхідним реквізитом судового рішення у відповідності ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Крім того, вважає, що судом не досліджено розмір заборгованості за кредитним договором, в рахунок погашення якої звернуто стягнення на нерухоме майно. Тому в апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «ВТБ Банк» відмовити.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлений, про що мається зворотне поштове повідомлення про отримання ним судової повістки, до судового засідання апеляційного суду 27 липня 2017р. не з»явився, не надавши заяв або клопотань про відкладення справи, а також не сповістивши про причини своєї неявки. Тому у відповідності до положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника банку, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, а також змінити рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦУПК України підставами для зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 серпня 2008р.між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», яке перейменоване на ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № R511/04-118, до якого вносились зміни шляхом укладення договору про внесення змін № 1 від 16.10.2009р., договору про внесення змін № 2 від 11.05.2010р., договору про внесення змін № 3 від 05.11.2010р.

Згідно з п. 1.1 кредитного договору банк надав позичальнику грошові кошти (кредит) на наступних умовах: сума кредиту - 612 000 доларів США, строк кредитування - 20 років до 07.08.2028р. (включно), проценти за користування кредитом - 16 % річних.

Згідно з п. 1.4 кредитного договору з 19.10.2010р. і до кінця його дії проценти за користування кредитом нараховуються банком за ставкою у розмірі 15 % річних.

Відповідно до пп. 2.6, 7.6 кредитного договору погашення кредиту та процентів має відбуватись ануїтетними платежами щомісячно, відповідно до графіку погашення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг.

У відповідності до п.п. 7.24, 7.25 кредитного договору з 19.10.2009р. по 18.10.2010р. встановлюється період, протягом якого позичальнику щомісячно нараховується комісія за обслуговування кредиту (розраховується за формулою). Комісія за обслуговування кредиту нараховується в день нарахування процентів за кредитом, в гривні за курсом НБУ на дату нарахування. Комісія акумулюється протягом 12 місяців та сплачується протягом дії кредитного договору, але не пізніше спливу 36 місяців з 19.10.2010р. рівними частками щомісячно.

На виконання умов кредитного договору банком 08.08.2008р. були надані відповідачу грошові кошти готівкою у розмірі 612 000 доларів США, що підтверджується заявами на видачу готівки, підписаними ОСОБА_2 ( а.с. 45, 46).

Пунктом 8.1 кредитного договору визначено, що у разі прострочення позичальником зобов»язань з погашення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або інших платежів згідно умов договору позичальник зобов»язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,1 % від суми прострочених зобов»язань за кожен день.

Відповідач порушував графік платежів, тому йому банком почала нараховуватись пеня.

Станом на 12.02.2014р. поточна заборгованість за кредитом становила 575 382,42 долари США, що за офіційним курсом НБУ становить 4 921 360,91 грн., прострочена заборгованість за кредитом -11465,53 доларів США, що за курсом НБУ становить 98 066,97 грн.; прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом - 77 490,60 доларів США, що за курсом НБУ становить 662 792,60 грн.; прострочена заборгованість за комісією за обслуговування кредиту - 94 672,26 грн.; пеня за прострочення зобов'язань з погашення кредиту - 19 754,93 грн.; пеня за прострочення зобов'язань зі сплати процентів за користування кредитом - 90 124,44 грн.; пеня за прострочення зобов'язань зі сплати комісії за обслуговування кредиту - 24 880,11 грн.

Загальний обсяг зобов»язань позичальника станом на 12.02.2014р. складає - 5 911 652,22 грн.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором 08 серпня 2008р. між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 1-118/Ф/4,відповідно до п.п. 1.1.1.3 якого предметом цього договору є передача іпотекодавцем іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна: будинку житлового літ. Е-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; на земельній ділянці площею 1075 кв. м розташовано: житловий будинок, бетон, обкладений цеглою, житловою площею 171.3 кв. м, позначений в плані літерою «Е-2», паркан З, колодязь 4, паркан 8. Предмет іпотеки сторони оцінили в 3 493 058 грн., що за курсом НБУ на день підписання іпотечного договору становить 720 961,40 доларів США.

У відповідності до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» банком відповідачу надсилалась вимога щодо усунення порушень № 679/600-2 від 17.06.2013р., згідно з якою банк вимагав протягом 30 днів з моменту одержання вимоги погасити всю суму кредиту та нарахованих складових достроково ( а.с. 47). А також відповідача попереджено, що у випадку невиконання цієї вимог банк розпочне процедуру примусового стягнення всієї суми заборгованості у судовому порядку або шляхом вчинення виконавчого напису на предмет іпотеки.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не виконав вказаної вимоги, банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, за рахунок продажу якого з публічних торів підлягають задоволенню вимоги банку за кредитним договором у загальній сумі 5 911 652,22 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк», суд першої інстанції виходив із того, що вимоги банку ґрунтуються на умовах кредитного та іпотечного договорів, а наявність порушень відповідачем графіку платежів та утворення заборгованості і її розмір є доведеними наданими банком доказами.

В скарзі апелянт зазначає, що судом не було досліджено правильність розрахунків банку щодо розміру заборгованості. Насамперед, відповідач вказує, що погашення заборгованості здійснювалось ануїтетними платежами за графіком, тому суд мав перевірити строки погашення боржником кожного чергового платежу, щоб застосувати перебіг позовної давності.

Проте ці ствердження апеляційної скарги колегія вважає неспроможними з огляду на таке.

За положеннями ч. 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був обізнаний про розгляд цієї цивільної справи з 27 січня 2014р., отримавши судову повістку, у зв»язку з чим спрямував 06.02.2014р. до суду заяву про зупинення провадження у справі до розгляду інших справ з участю тих же сторін ( а.с. 62, 63). Та в подальшому до суду не з»являвся, тому у справі було 15 квітня 2014р. ухвалено заочне рішення, копію якого він отримав 25.06.2014р. ( а.с. 108).

28.07.2014р. ОСОБА_2 отримав постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виданого у цій справі виконавчого листа ( а.с. 127-129).

Крім того, був обізнаний ОСОБА_2 і про розгляд заяви державного виконавця про зміну способу та порядку виконання вказаного заочного рішення суду, оскільки його представник за довіреністю ОСОБА_4 з»являвся до судового засідання та отримував судові повістки ( а.с. 131).

01.12.2016р. ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2014р. ( а.с. 174-176), яка не містила вимог щодо застосування строку позовної давності відносно визначеної банком заборгованості за кредитним договором.

Отже, у ОСОБА_2 була можливість подати відповідну заяву про застосування строку позовної давності, починаючи з 27 січня 2014р., але такої заяви не подано і по теперішній час. Тому колегія вважає, що вказані доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо неперевірки судом кожного платежу задля застосування строку позовної давності є хибними, та не можуть бути предметом перевірки в апеляційному суді через недотримання самим відповідачем положень ч. 3 статті 267 ЦК України.

Вказуючи на те, що сума заборгованості, стягнута судом, є, на його думку, сумнівною, відповідач, між тим, не надає жодного платіжного документу, який міг бути не врахований банком при розрахунку заборгованості, а також не зазначає, яку суму заборгованості, за його підрахунками, він в дійсності має.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 тричі підписував договори про зміну умов кредитного договору, та на це звернув увагу суд, про що зазначив у мотивувальній частині рішення. До цих договорів банком були додані нові графіки погашення кредиту та відомості щодо його сукупної вартості ( а.с. 16-34).

Після їх укладення відповідач продовжував сплату кредиту, що свідчить про те, що він погоджувався із зміненими умовами кредитного договору. Всі змінені умови, зокрема, змінені процентні ставки за користування кредитом, були враховані банком та судом при визначенні розміру заборгованості.

Щодо неправомірного нарахування йому комісії, то колегією встановлено наступне.

Кредитним договором у редакції від 08.08.2008р. дійсно не міститься посилання на сплату позичальником щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом. Але 16.10.2009р. ОСОБА_2 подав заяву про участь в акційній програмі «Крок назустріч» в рамках укладеного кредитного договору. Умовами акційної програми були, зокрема, тимчасове надання пільгової процентної ставки, відтермінування погашення зобов»язання позивальника перед банком щодо суми кредиту. При цьому, умовою акційної програми було встановлення щомісячної комісійної винагороди на період дії акційних умов, яка акумулюється протягом 12 місяців.

ОСОБА_2 був ознайомлений із зазначеними акційними умовами, про свідчить його особистий підпис, та погодився із ними. У зв»язку із прийняттям відповідачем акційних умов між сторонами 16.10.2009р. було укладено договір про внесення змін № 1 до кредитного договору.

Отже, на підставі індивідуального замовлення позичальнику була надана послуга по відтермінуванню оплати заборгованості за кредитом та зменшення відсоткової ставки за користування кредитними коштами строком на 1 рік, але за дану послугу банком правомірно була встановлена комісійна винагорода у розмірі 0,56 % від залишку заборгованості. Тому комісія носила тимчасовий характер за надані послуги в межах акційної програми, а не носила постійний характер щодо послуг банку за супроводження кредиту на весь строк користування ним, як вважав апелянт.

11.05.2010р. між сторонами був укладений договір про внесення змін № 2 до кредитного договору, відповідно до якого акційні умови були продовжені до 18.10.2010р.

05.11.2010р. між сторонами укладено договір про внесення змін № 3 до кредитного договору, відповідно до якого сторони визначили, що погашення кредиту і сплата процентів буде відбуватись щомісячно відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів, у зв»язку з чим акційна програма припинила свою дію.

З вказаного вбачається, що встановлення комісійної винагороди відповідно до договору про внесення змін № 2 від 11.05.2010р. до кредитного договору є платою за надання індивідуальної послуги позичальнику по відтермінуванню по сплаті кредиту та зменшення процентної ставки за користування кредитними коштами, що не суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» та «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що на порушення вимог ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» судом при зверненні стягнення на предмет іпотеки не було визначено початкову ціну продажу.

У відповідності до ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, початкова ціна продажу предмета іпотеки є обов»язковим реквізитом судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі сталою правовою позицією Верховного Суду України, яка неодноразово викладалась у постановах, прийнятих в порядку вимог ст. 355 ЦПК України: виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 ЗУ «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у розумінні статті 39 ЗУ «Про іпотеки» означає її зазначення саме у грошовій формі.

Між тим, судом у рішення зазначено, що предмет іпотеки у цій справі підлягає продажу за ціною, не нижчою ринкової, що суперечить положенням вищенаведеної норми та правовій позиції ВСУ.

В ході апеляційного розгляду справи, банком був наданий звіт про оцінку майна, складений ТОВ «ОЦІНОЧНА КОМПАНІЯ АРГУМЕНТ», яке має сертифікат суб»єкта оціночної діяльності № 967/16, виданий ФДМУ 29.11.2016р., ринкова вартість садиби, розташованої на земельній ділянці 1075 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю відповідача ОСОБА_2, станом на 18 квітня 2017р. складає 6 234 554 грн.

Натомість, відповідач, наголошуючи на такому упущенні суду, власну оцінку належного йому вказаного майна не надав.

Як слідує з п. 1.4 іпотечного договору сторони визначили вартість іпотечного майна станом на 08.08.2008р. в сумі 3 493 058 грн. Але на теперішній час змінилась економічна обстановка в країні, курс валют, кон»юктура ринку нерухомості, ціни на нерухоме майно, а також з урахуванням того, що наданий звіт складено суб»єктом оціночної діяльності, та визначена в ньому ціна предмета іпотеки майже вдвічі перевищує визначену сторонами в договорі, колегія вважає, що можливо визначити початкову ціну предмета іпотеки у зазначеній у звіті сумі у розмірі 6 234 554 грн., змінивши рішення суду в цій частині.

Підсумовуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що висновки суду в цілому є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, дав належну правову оцінку доказам, що наявні в матеріалах справи, вірно встанови на їх підставі характер спірних правовідносин, та визначив закони, що їх регулюють.

Проте, суд помилково вважав, що визначення початкової ціни предмета іпотеки не є необхідним у грошовій формі, тому рішення в цій частині підлягає зміні з урахуванням долученої до справи на стадії апеляційного провадження в порядку виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України оцінки іпотечного майна.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2014 року змінити в частині зазначення про продаж предмета іпотеки за початковою ціною не нижче ринкової, визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки у сумі 6 234 554 (шість мільйонів двісті тридцять чотири тисячі п'ятсот п'ятдесят чотири) гривні.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: