АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Баранніка О.П., Свистунової О.В.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору, зобов'язання здійснити перерахунок суми заборгованості та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між нею та ПАТ «Мегабанк» укладено кредитний договір №14-722-821-2-16-Г від 21.03.2016р., на підставі якого вона отримала кредит в сумі 12000,00 грн. зі строком повернення до 20.03.2019 року та сплатою процентів у розмірі 15% за користування кредитом. Пунктом п. 4.3 кредитного договору встановлена сплата за розрахункове-касове обслуговування в день надання кредиту комісійної винагороди у розмірі 10% від суми кредиту. Згідно із п. 4.4 договору, щомісячна комісійна винагорода становить 3% від суми кредиту. Пунктом п. 4.5 договору передбачено щомісячний платіж, який включає ануїтетний платіж та суму щомісячної комісійної винагороди в загальному розмірі 778,15 грн. Пункт 1.4 кредитного договору розкриває поняття ануїтетного платежу, та встановлює, що повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється щомісячними ануїтетними платежами передбаченими договором. Тобто 12000,00 грн. сплачуються ануїтетними платежами, які направляються на погашення суми кредиту і процентів за користування ними, і поняттям ануїтетних платежів згідно п.1.4 кредитного договору не включає в себе сплату інших платежів - комісій. Відповідальність позивача згідно п.6.1 кредитного договору за несвоєчасне погашення ануїтетних платежів складає потрійний розмір облікової ставки НБУ за кожен день прострочки платежу від несвоєчасно сплаченої суми. Згідно п.6.2 кредитного договору позивач сплачує відповідачу штраф у наступних випадках: за невиконання прийнятих на себе зобов'язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди - у розмірі 10% від несвоєчасно сплаченої суми; за невиконання п.3.2.1 договору - у розмірі 45% від суми кредиту; за використання кредиту не за цільовим призначенням - у розмірі 25% від суми кредиту, що використано не за цільовим призначенням; за невиконання будь-яких інших прийнятих на себе зобов'язань за договором - у розмірі 10% від суми отриманого кредиту. Відповідно до п.6.3 кредитного договору у разі порушення строків сплати ануїтет них платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, позивач сплачує відповідачу штраф у розмірі 45% від суми кредиту. Пункт 4.10 кредитного договору встановлює, що у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 днів відповідач обліковує кредитну заборгованість в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості, вчиняє інші дії та застосовує штраф передбачений п.6.3 договору. Додатком №1 до кредитного договору встановлено графік погашення та суми платежів. Проте, всупереч вимог ст.ст. 11, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.4, п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168, кредитний договір укладено без детального розпису предмету супутніх послуг, їх змісту та призначення. Позивач зазначає, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту, відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, відповідно до ч. 2 ст.18 вказаного Закону, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. При цьому, несправедливими, є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. За прострочення виконання зобов'язання з повернення кредитних коштів або сплати процентів за користування кредитом, відповідно до п.4.8, п.6.1-6.3 кредитного договору, передбачена непропорційно велика сума компенсації, яка в сукупності складає понад 50% вартості продукції. Кредитний договір встановлює відповідальність за одноразове прострочення повернення кредиту у розмірі 55 відсотка за один квартал (п.4.8, п.6.2, п.6.3), якщо не рахувати інші неустойки (п.6.1, п.6.2), що є абсолютно непропорційно великою сумою компенсації і суперечить вимогам законодавства. В порушення вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 3.1., 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168, кредитодавець не повідомив споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), не зазначив в договорі детальний розпис вартості кредиту для споживача. Сплата на користь банка комісійної винагороди у розмірі 10% від суми кредиту (1200,00 грн.) передбачена п.4.3. кредитного договору, у розмірі 3% передбачена п.4.4 договору. Але в договорі не розкрито відповідно до вимог п. 3.1, 3.4. вказаних Правил, вид і предмет супутніх послуг, за які стягується комісійна винагорода. При цьому, додаток 1 до кредитного договору, всупереч зразку, затвердженому Правилами, містить лише графу з назвою «розмір щомісячної комісійної винагороди», без розкриття змісту та призначення цієї винагороди. ОСОБА_2 зазначає, що згідно квитанцій від 21.03.2016 вона сплатила на користь банку 200,00 грн. комісійної винагороди та 415,00 грн. на погашення заборгованості по кредиту. Квитанцією від 14.04.2016 сплачено 780,00 грн. на погашення заборгованості по кредиту. Загальна сума сплачених грошових коштів за кредитним договором складає 2470 грн., з яких на погашення заборгованості по кредиту банком зараховано 780,00 грн. Якщо додати до цієї суми 415,00 грн., то дорівнює 1195 грн., з яких на погашення основної суми кредиту відповідачем зараховано 12000,00 грн. За вирахуванням 11190,74 грн. (тіло кредиту станом на 08.07.2016), сума 809,26 грн. буде дорівнювати погашенню за три місяці (268,15 грн.+266,28 грн.+274,83 грн.) згідно графіку додатку 1 до договору. Таким чином, якщо від суми кредиту 12000,00 грн. відняти 2470,00 грн., дорівнює 9530,00 грн. - сума боргу, на яку згідно п.1.1 договору нараховуються 15% річних, і за три місяці складає 3,75%. 9530,00 грн. помножити на 3,75% додати 9530,00 грн., дорівнює 9887,38 грн. фактичній сумі боргу за три місяці. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просила визнати недійсними пункти 4.3, 4.4, 4.10, 6.1, 6.2, 6.3 кредитного договору від 21.03.2016 року №14-722-821-2-16-Г та стягнути 1200,00 грн. комісійної винагороди, сплаченої за розрахунково-касове обслуговування; визнати недійсним положення п.4.5 кредитного договору від 21.03.2016 №14-722-821-2-16-Г в частині суми щомісячного платежу та зобов'язання сплачувати щомісячну комісійну винагороду; стягнути з відповідача 1938,66 грн. переплати за кредитним договором від 21.03.2016 №14-722-821-2-16-Г та 1378,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2016 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 21 листопада 2016 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, визнано недійсним пункт 4.10 кредитного договору від 21.03.2016 року №14-722-821-2-16-Г, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Мегабанк» - в частині сплати штрафу у розмірі, передбаченому пунктом 6.3 цього договору за невиконання прийнятих на себе зобов'язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди; визнано недійсним пункт 6.3 кредитного договору від 21.03.2016 року №14-722-821-2-16-Г, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Мегабанк»; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року стягнуто з ПАТ «Мегабанк» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до положення ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між ОСОБА_2 та ПАТ «Мегабанк» укладено кредитний договір №14-722-821-2-16-Г від 21.03.2016 року, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 12000,00 грн. зі строком повернення до 20.03.2019 року та сплатою 15% за користування кредитом (а.с. 7 - 13).

Пунктом п. 4.3 зазначеного вище кредитного договору встановлена сплата за розрахункове-касове обслуговування в день надання кредиту комісійної винагороди у розмірі 10% від суми кредиту.

Відповідно до п. 4.4 договору, за обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує щомісячно комісійну винагороду в розмірі 3% від суми кредиту від суми кредиту.

Пунктом п. 4.5 договору передбачено, що розмір щомісячного платежу, який включає в себе суму ануїтетного платежу та суму щомісячної комісійної винагороди, складає 778,15 грн.

За змістом пункту 4.10 кредитного договору №14-722-821-2-16-Г від 21.03.2016 року, у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, кредитодавець обліковує заборгованість за кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості. При цьому правовідносини сторін за цим договором не втрачають своєї чинності та діють протягом строку дії договору. З цього моменту кредитодавець припиняє нарахування щомісячної комісійної винагороди, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі, встановленому в п 4.8. цього договору, а за невиконання прийнятих на себе зобов'язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійних винагород позичальник сплачує штраф у розмірі, передбаченому п 6.3. цього договору.

Також, згідно п. 6.1 вказаного вище договору, за несвоєчасне погашення ануїтетних платежів позичальник сплачує кредитодавцеві пеню у розмірі потрійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочки платежу від несвоєчасного сплаченої суми.

У пункті 6.2 договору встановлено, що позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у наступних випадках: за невиконання прийнятих на себе зобов'язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди у розмірі 10 процентів від несвоєчасно сплаченої суми; за невиконання пункту 3.2.1 договору - у розмірі 45 процентів від суми кредиту; за використання кредиту не за цільовим призначенням - у розмірі 25 процентів від суми кредиту, що використано не за цільовим призначенням; за невиконання будь-яких інших прийнятих на себе зобов'язань за договором - у розмірі 10 процентів від суми отриманого кредиту.

Згідно п. 6.3 кредитного договору, у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 (дев'яносто) календарних днів, позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у розмірі 45 процентів від суми кредиту.

Додатком №1 до кредитного договору №14-722-821-2-16-Г від 21.03.2016 року передбачено розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (а.с. 9).

Місцевим судом також встановлено, що ОСОБА_2 підписала Інформаційний лист банку (а.с. 40), в якому вказано, що кредит погашається згідно графіку наведеного у додатку до кредитного договору (попередній розрахунок міститься у додатку до інформаційного листа). Погашення заборгованості за кредитом, сплата процентів за його користування та комісійних винагород банку позичальник може здійснювати шляхом утримання коштів із заробітної плати, внесення готівки до каси, переказу через підприємства зв'язку або через інші банки. Орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням всіх платежів наведено у додатку до інформаційного листа.

ОСОБА_2 підписала вказаний додаток до Інформаційного листа, в якому вказана сума погашення основного боргу, процентів, а також сума одноразової комісійної винагороди - 1200,00 грн., погашення комісії - по 360,00 грн. на місяць, витрати на добровільне страхування - 180,00 грн. на рік (а.с. 39).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Кредитний договір №14-722-821-2-16-Г від 21.03.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Мегабанк» є споживчим кредитом, тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року №6-80цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 22.8. ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо.

Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Пункти 3.1, 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, передбачають, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: перелік, розмір всіх комісій банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування тощо, і не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

Пунктами 3.1.1., 3.1.2. кредитного договору передбачено розрахункове обслуговування позичальника - відкриття позичкового рахунку НОМЕР_1, відкриття рахунку для обліку нарахованих процентів НОМЕР_2.

У кредитному договорі (п.п. 4.3., 4.4.) комісія за розрахункове обслуговування та комісія за супровід кредитного договору визначені у процентному відношенні від суми кредиту, відповідно 10,0 % та 3,0 %, і є незмінними величинами. Такі умови не суперечать як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що при укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_2 знала про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувалася з ними (ст. 627 ЦК України), про що свідчать п.п. 5.6., 5.7. спірного кредитного договору, відповідно до яких остання була ознайомлена з умовами кредитування в повному обсязі. Договір був підписаний сторонами без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов.

Більше того, в разі незгоди з умовами кредитного договору позивач мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом ОСОБА_2 не скористалася, що свідчить про її згоду з усіма умовами договору, про що також свідчить повне виконання договору.

Судом встановлено, що, згідно письмової інформації банку, станом на 07.06.2017 року заборгованість ОСОБА_2 за даним кредитним договором відсутня (а.с. 223 - 224).

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги наведені вище норми Закону, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що встановлені п.п. 4.3., 4.4., 4.5. кредитного договору комісійні виплати не суперечать чинному законодавству і є характерними для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору.

Договором комісія визначена сталим процентним показником і сторонами договору обраний порядок розрахунку комісії шляхом встановлення її через значення проценту від суми кредиту.

Разом з цим, в момент укладення спірного кредитного договору, позивачу було доведено до відома графік погашення кредиту і вона з ним погодилася, протягом тривалого часу виконуючи умови договору та сплату коштів. Банком було належно доведено інформацію про сукупну вартість кредиту.

За таких обставин, посилання позивача на те, що банк не надав їй повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, ввів в оману позивача щодо реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, - є безпідставними.

Також, районний суд правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту 6.1. кредитного договору, адже санкції за несвоєчасне погашення ануїтетних платежів у вигляді пені у розмірі потрійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочки платежу від несвоєчасно сплаченої суми не є підставою визнавати даний пункт недійним, оскільки сторони вправі передбачити в договорі таку відповідальність.

Вказана вище правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 01.07.2013 №7-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», де зазначено, що обмеження щодо розміру пені, передбачені Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розповсюджується лише на правовідносини, суб'єктами яких є підприємства та фізичні особи суб'єкти підприємницької діяльності.

Приймаючи до уваги підстави позову в частині вимоги про визнання недійсним пункту 6.2. кредитного договору, в зв'язку з несправедливими його умовами, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», судом першої інстанції також обґрунтовано відмовлено у визнанні вказаного пункту недійсним, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницькапрактика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

При цьому враховано, що в момент підписання договору про надання кредиту позивач була ознайомлена з усіма умовами договору, тому немає підстав вважати, що банк не надав їй, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування та детальний розпис загальної вартості кредиту.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживача» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Укладений кредитний договір є публічним, тобто його умови є рівними і для інших позичальників, про його умови позичальник був повідомленим до моменту його підписання, тобто мав змогу на свій розсуд погодитись чи не погодитись з запропонованими умовами, скористатись іншою кредитною установою.

ОСОБА_2 була надана повна, доступна та достовірна інформація про сукупну вартість кредиту - процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Зважаючи на викладене, враховуючи підстави обґрунтування даної позовної вимоги, виходячи із принципів диспозитивної, - місцевий суд прийшов до вірного висновку про необхідність відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її вимоги про визнання недійсним пункту 6.2. кредитного договору, з чим також погоджується апеляційний суд.

Оскільки не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним пунктів договору 4.3., 4.4. кредитного договору, то відсутні підстави для стягнення з відповідача суми в розмірі 1938,66 грн. - грошових коштів за послуги банку (комісійна винагорода).

Колегія також погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність відмовити у стягненні з ПАТ «Мегабанк» моральної шкоди, оскільки позивачем не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння ОСОБА_2 моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Клопотання про витребування відповідних доказів ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді представником позивача не заявлені, що стверджується журналом та звукозаписом судових засідань.

Колегія звертає увагу, що, згідно змісту апеляційної скарги, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2016 рокуоскаржене лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог, тому суд апеляційної інстанції розглядає дану справу у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 303 ЦПК України.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог та змісту доводів апеляційної скарги, враховуючи положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду та додаткове рішення підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 листопада 2016 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді