АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5426/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори про право власності
та інші речові права володіння чужим
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Харківської міської ради про визнання договору дійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності, -

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 20 жовтня 2005 року між ним та ОСОБА_3 у простій письмові формі було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого він набув право власності на гараж літ. «Б» за адресою: м. Харків, проспект 50 років СРСР (пр. ОСОБА_4), 189. На підставі укладеного 13 травня 2014 року договору вказане нерухоме майно було передано ним в оренду на строк 01 травня 2016 року ОСОБА_2 Посилаючись на те, що відповідач відмовляється повернути орендований гараж, вимагаючи відшкодування проведеного ремонту, а договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений з вини відповідача, з урахуванням у уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати дійсним укладений 12.10.2005 року між ним та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, предметом якого є нежитлова будівля - гаража літ. «Б»,що розташований за адресою: м. Харків, пр. Л.Ландау № 189, витребувати вказане нерухоме майно із незаконного володіння ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на спірний гараж.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 12.10.2005, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про придбання гаражу літ. «Б», що розташований в м. Харкові, пр. 50 років СРСР (пр. ОСОБА_5), 189, витребувано гараж із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_1 право власності на нього.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування скарги зазначила, що спірний гараж є обєктом самочинного будівництва, у встановленому законом порядку в експлуатацію не введений, не міг бути предметом договору купівлі-продажу, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем права власності на нього.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності вимог ОСОБА_1, при цьому керувався ч. 2 ст. 220 ЦК України, якою передбачена можливість визнання судом договору дійсним, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове його виконання, але одна зі сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення.

Погодитись з такими висновками не можна, оскільки поза увагою суду залишилися положення ч. 1 ст. 220 ЦК України та суть заявлених позивачкою вимог.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено/, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Проте в силу ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно з розясненнями, які містяться в п.п. 9, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). У звязку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. На підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Згідно зі ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Разом з тим, згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував, не звернув уваги на те, що спірне нерухоме майно є обєктом самочинного будівництва, доказів того, що компетентними органами з питань оформлення права власності на обєкт самочинного будівництва було неправомірно відмовлено у прийнятті нерухомого майна в експлуатацію позивачем не надано, земельна ділянка у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно не надавалась, крім того, договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, а тому норма ч. 2 ст. 220 ЦК України щодо таких правочинів не застосовується, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заявленого ОСОБА_1 позову.

Оскільки порушення судом першої інстанції норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення заявленого ОСОБА_1 позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Харківської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судові витрати, повязані зі сплатою судового збору, у розмірі 787 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді С.С. Кругова

ОСОБА_6