Справа № 366/1153/17 Головуючий у І інстанції Тетервак Н. А.
Провадження № 22-ц/780/4389/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 55 14.12.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 17 липня 2017 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулося до суду із вказаним позовом, який мотивувало наступним:

11 березня 2016 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу на посаду підмінного водія автофургону автоколони № 1 автотранспортного парку ТОВ «Комплекс Агромарс» згідно наказу № 226 КА/к-п.

14 березня 2016 року з відповідачем були укладені Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 650-В та № 650-Е.

Згідно наказу № 113 КА/к-п-д від 22 березня 2016 року відповідача було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410 Е № НОМЕР_1 автоколони № 2 автотранспортного парку філії «Гаврилівський птахівничий комплекс ТОВ «Комплекс Агромарс», доручено виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора.

Під час виконання своїх трудових обовязків відповідач здійснював приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясопродукції охолоджених тушок курчат-бройлерів. При цьому неодноразово були виявлені нестачі продукції, про що складалися відповідні акти прийому-передачі та (або) акти про розбіжності. Загальний розмір виявлених нестач складає 10 782 грн. 29 коп.

Наказом від 02 червня 2015 року № 521 КА/к-з відповідача було звільнено за власним бажанням. Добровільно відшкодувати шкоду він не погоджується. У звязку з наведеним позивач просив суд стягнути із ОСОБА_2 суму завданих збитків у розмірі 10 782 грн. 29 коп. та судові витрати 1600 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що позивачем не було представлено до суду доказів вчинення ним протиправних діянь, як і його вини в заподіянні зазначеної шкоди підприємству. Окрім того, відповідач звертає увагу на неналежне врахування позивачем норм природних втрат при перевезенні вантажу, який має враховувати як вид продукції, так і відстань та умови її перевезення.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 17 липня 2017 року позовні вимоги ТОВ «Комплекс Агромарс» задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Обґрунтував скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Зазначає, що позивачем не доведена вина ОСОБА_2 та причинний зв'язок між порушенням ОСОБА_2 своїх посадових обовязків і шкодою, що наступила, однак суд вказане залишив поза увагою. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В той же час вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у тому числі у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання.

Відповідно ч.1 ст. 135-3 Кодексу законів про працю України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей з вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Чинним законодавством України, зокрема положеннями ч.2 ст.130 КЗпП України, встановлені умови настання матеріальної відповідальності працівника. Зокрема такими умовами є наявність:

1) прямої дійсної шкоди;

2) протиправної поведінки працівника;

3) вини в діях чи бездіяльності працівника;

4) прямого причинного звязку між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

При цьому відсутність хоча б однієї з наведених умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування судом самостійно таких доказів було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Незважаючи на вищевикладені норми, позивачем не було представлено до суду жодного належного та допустимого доказу наявності протиправної поведінки відповідача або його винних дій/бездіяльності, які призвели до нестачі мясопродукції. Не було представлено доказів й щодо причинного звязку між діями/бездіяльністю відповідача та спричиненою шкодою.

Не можуть вважатися такими доказами представлені до суду акти приймання-передачі та накладні на переміщення, оскільки вони фіксують лише обсяг переданої та зданої продукції, та не встановлюють причин та підстав виявленої нестачі. Більш того, в ході апеляційного розгляду на запитання суду з приводу того, в чому саме, з точки зору позивача, полягають неправомірні дії/бездіяльність відповідача, представник позивача відповіді не надав.

Окрім наведеного, звертає увагу колегія суддів апеляційного суду й на те, що позивачем не було представлено до суду й належним чином регламентованих посадових обовязків, які були покладені на відповідача в ході здійснення його трудової функції. Зокрема, представлені відповідачем наказ по підприємству від 01 листопада 2010 року «Про введення в дію Інструкції для водіїв-експедиторів, які доставляють мясопродукцію. Редакція № 2» та сама така інстанція не можуть бути прийняті судом в якості належного доказу з цього приводу, оскільки до суду не було представлено жодного доказу щодо ознайомлення відповідача з такими документами, хоча про необхідність ознайомлення водіїв з інструкцією під розпис прямо вказано в зазначеному наказі. Не підтверджував ознайомлення відповідача з такою інструкцією і його представник. За таких умов неможливо встановити, які посадові обовязки були доведені (та чи взагалі були доведені) відповідачу, хоча неналежність виконання покладеної на працівника трудової функції є необхідною передумовою для покладення на нього матеріальної відповідальності.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що в ході розгляду справи позивачем не було належним чином доведено наявності передбачених законом підстав для покладення на працівника обовязку відшкодування спричиненої роботодавцю шкоди, відтак позовні вимоги не підлягають до задоволення, на що суд першої інстанції увагу не звернув.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на наведене, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн. Окрім того, оскільки відповідача звільнено від обовязку сплати судового збору, з позивача підлягає стягненню на користь держави 1760,00 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 17 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове. У задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на користь держави судові витрати в розмірі 1760 (одна тисяча сімсот шістдесят) гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_3