Справа № 454/1314/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/783/4044/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання спадкового договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_4 звернулася в суд із даним позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання спадкового договору недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що вона із батьком відповідача ОСОБА_5 проживали однією сімєю, вела спільне господарство і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю з грудня 1995 року. 04.07.2008р. вони офіційно зареєстрували шлюб. 23.02.2007р. позивач із ОСОБА_5 придбали однокімнатну квартиру в м. Сокаль по вул. Героїв УПА, 3/30 вартістю 5631 грн. та зробили у ній ремонт. Чоловік позивачки ОСОБА_5 помер 20.09.2013р. Після його смерті відкрилася спадщина. Позивачка як спадкоємець чоловіка за заповітом звернулася у нотаріальну контору для прийняття спадщини, де нотаріусом їй повідомлено, що чоловік уклав спадковий договір, згідно якого він відчужив на користь свого сина ОСОБА_2 однокімнатну квартиру в м. Сокаль по вул. Героїв УПА, 3/30. Вважає, що даний спадковий договір є недійсним. Згідно п. 7.1 спадкового договору, який укладено 18.02.2009 року, відповідач зобов»язувався надати довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді харчування, догляду і необхідної допомоги. Проте з лютого 2009р. і до дня смерті чоловіка, жодної матеріальної допомоги ніхто крім неї йому не надавав. Крім цього, спадковий договір укладений чоловіком є недійсним та таким, що не був спрямований на реальне настання правових наслідків із сторони набувача ОСОБА_2 на надання відчужувачу будь-якої допомоги. Просила суд визнати недійсним спадковий договір укладений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 06 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що спадковий договір, укладений її чоловіком та відповідачем у справі є недійсним, оскільки не був спрямований на реальне настання правових наслідків зі сторони набувача ОСОБА_2 Вказує, що відповідач ОСОБА_2 з лютого 2009 року по день смерті чоловіка позивачки не надавав йому ніякої матеріальної допомоги, не забезпечував необхідними продуктами харчування та доглядом. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, хоча належним чином про час і місце розгляду справи була повідомлена (а.с.117). Тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Відповідно до вимог ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів,речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 04.07.2008 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.53).

18.02.2009р., між ОСОБА_5 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) укладено спадковий договір, згідно п.1 якого ОСОБА_5 передає після його смерті у власність ОСОБА_2 належну йому на праві особистої власності квартиру №30 в будинку №3 на вул. Героїв УПА в м. Сокаль, Львівської області (а.с.3).

Вищезазначену квартиру ОСОБА_5 набув у власність на підставі договору купівлі-продажу від 23.02 2007 року (а.с.51-52).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-СГ №315397 встановлено, що ОСОБА_5 20.09.2013р. помер.

Згідно приписів ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п.5 ст. 203 ЦК України, на яку позивачка посилається як на правову підставу визнання спадкового договору недійсним, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до п.1 Договору ОСОБА_5 передає після смерті у власність ОСОБА_2 належну йому на праві особистої власності квартиру № 30 в будинку №3 на вул.. Героїв УПА в м.Сокаль Львівської області.

Пунктом 7.1 Договору на набувача майна було покладено обовязок надати ОСОБА_5 довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді харчування, догляду і необхідної допомоги.

Укладаючи договір, сторони Договору підтвердили зокрема, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі (п.8 Договору).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд вірно виходив з того, що згідно із ст. 1308 ЦК України, спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень, проте як установлено в ході розгляду справи, ані відчужувач за спірним договором, ані набувач не зверталися до суду з приводу його розірвання, що свідчить про належне виконання сторонами його умов.

При цьому районний суд взяв до уваги те, що відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.04.2014р., виданого Реєстраційною службою Сокальського РУЮ, встановлено, що відповідачу на праві приватної власності, на підставі спадкового договору від 18.02.2009р. належить квартира №30 в будинку №3 на вул. Героїв УПА в м. Сокаль, Львівської області.

Доводи апеляційної скарги про те, що квартира №30 в будинку №3 на вул. Героїв УПА в м. Сокаль, Львівської області була придбана ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які проживали однією сімєю і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю з грудня 1995 року, не обґрунтовані, оскільки як убачається з матеріалів справи рішенням Апеляційного суду Львівської області від 01.03.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання спадкового договору недійсним, встановлення факту проживання однією сімєю з ОСОБА_5 відмовлено (а.с28-29).

За таких обставин розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, районний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: