Номер провадження: 22-ц/785/4797/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Комлевої О.С., Журавльова О.Г.,

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про звільнення майна з-під арешту, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29.12.2016 року,

встановила:

30.03.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просить скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24.10.2014 року ВП № 45138204 Відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області в частині накладення арешту на все належне їй майно (рухоме та нерухоме), та заборони його відчуження, залишивши арешт та заборону на його відчуження на рухоме майно: садовий будинок та земельну ділянку загальною площею 0,0900 га, що знаходиться за адресою: Одеська область Біляївський район Дачненська сільська рада «Селекціонер» садовий кооператив, вулиця Кузнечна, 29, яке є іпотечним згідно умов договору іпотеки №РМ-SМЕ 506/178/2008 від 08.07.2008 року, а також встановити порядок виконання рішення суду, визначивши, що після набрання цим рішення законної сили, воно є підставою для скасування Відділом державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24.10.2014 року ВП № 45138204, в частині накладення арешту на все належне їй майно та заборони на його відчуження, крім арешту та заборони на його відчуження на нерухоме майно: садовий будинок та земельну ділянку, загальною площею 0,0900 га, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, Дачненська сільська рада, «Селекціонер» садовий кооператив, вулиця Кузнечна, 29, яке є іпотечним згідно умов договору іпотеки № РМ-SМЕ 506/178/2008 від 08.07.2008 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона виступила майновим поручителем (іпотекодавцем) по кредитним зобовязанням позичальника ОСОБА_3, надавши кредитору (іпотекодержателю) ЗАО «ОТП Банк» належне їй нерухоме майно, а саме: садовий будинок та земельну ділянку, загальною площею 0,0900 га, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, Дачненська сільська рада, «Селекціонер» садовий кооператив, вулиця Кузнечна, 29, уклавши з банком нотаріально посвідчений іпотечний договір № РМ-SМЕ 506/178/2008 від 08.07.2008 року. 07.07.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу винесено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на зазначене нерухоме майно в рахунок погашення боргу перед кредитором. 17.10.2014 року заступником начальника Відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання даного виконавчого напису та їй, як боржнику, запропоновано самостійно виконати вимоги виконавчого документу в строк до семи днів. У звязку з тим, що нею у наданий строк виконавчий напис не виконано, 24.10.2014 року заступником начальника Відділу винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 36541,27 грн. та про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження на все (нерухоме та рухоме) майно, яке їй належить. Про зазначені обставини вона дізналася у березні 2016 року з Єдиного державного реєстру реєстрації речових прав власності та наявності обтяжень, коли вирішила з чоловіком придбати транспортний засіб та оформити його на своє імя. ОСОБА_2 вважала, що її права порушені, оскільки ступінь та міра її відповідальності визначена іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку», вона несе відповідальність перед іпотекодержателем в межах вартості нерухомого майна, яке надала банку в іпотеку в якості забезпечення кредиту, а накладення арешту на все належне їй майно є неправомірним, у звязку з чим звернулася до суду з позовом.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29.12.2016 року у задоволені позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що оскільки до теперішнього часу і виконавчий напис, і постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору не виконані, Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено зняття арешту у випадку завершення виконавчого провадження і повернення виконавчого документа стягувачеві згідно ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та про те, що для вирішення вказаного спору позивач повинна була зазначити повний перелік майна, з якого вона просить зняти арешт, оскільки вона просила скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження лише в частині накладення арешту на все належне їй майно, залишивши арешт на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. ОСОБА_2 звертає увагу на те, що згідно діючого законодавства вона відповідає перед кредитором тільки належним їй садовим будинком та земельною ділянкою, а тому вважає, що арешт має бути накладений тільки на вказане майно, передане в іпотеку, а не на все майно, як вказано у постанові державного виконавця від 24.10.2014 року.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

В судовому засіданні встановлено, що з метою забезпечення повного і своєчасного виконання громадянином ОСОБА_3 грошових зобовязань за кредитним договором № СМ-SМЕ506/178/2008, укладеним 08.07.2008 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк», цього ж дня між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № РМ-SМЕ 506/178/2008, предметом якого є садовий будинок, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, с/рада Дачненська, «Селекціонер» садовий кооператив, вул. Кузнечна, 29 та земельна ділянка, загальною площею 0,0900 га, що розташована за цією ж адресою (а.с. 10-13).

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору № СМ-SМЕ506/178/2008 від 08.07.2008 року, 07.07.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_4 винесено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення зазначене нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі № 2558 (а.с. 36).

17.10.2014 року постановою заступника начальника Відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеської області ОСОБА_5 відкрито виконавче провадження ВП № 45138204 з виконання виконавчого напису та боржнику ОСОБА_2 запропоновано самостійно виконати вимоги виконавчого документу в строк до семи днів (а.с. 36).

У звязку з тим, що ОСОБА_2 у наданий строк виконавчий напис не виконала, 24.10.2014 року заступником начальника Відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеської області ОСОБА_5 винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 36541,27 грн. та про арешт майна і оголошення заборони на його відчуження на все (нерухоме та рухоме) майно, яке належить боржнику ОСОБА_2 (а.с. 41).

З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 45543070 від 05.11.2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 29148532 від 07.11.2014 року вбачається, що на все рухоме та нерухоме майно, яке належить чи буде належати ОСОБА_2 накладено арешт та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна (а.с. 8, 9).

Позивач вказувала, що ступінь та міра її відповідальності визначена іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку», вона несе відповідальність перед іпотекодержателем в межах вартості нерухомого майна, яке надала банку в іпотеку в якості забезпечення кредиту, а накладення арешту на все належне їй майно порушує її права.

Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання в межах вартості предмету іпотеки.

Статтею 589 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що 15.06.2015 року заступником начальника Відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеської області ОСОБА_5 було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві у звязку з нездійсненням авансування витрат на проведення виконавчих дій (а.с. 78).

Частиною 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у звязку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що арешт, накладений 24.10.2014 року постановою заступника начальника Відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області на все майно, що належить ОСОБА_2, є наслідком невиконання останньою у встановлений строк виконавчого напису та примусовим заходом забезпечення виконання зобовязання боржника, в т.ч. по сплаті виконавчого збору у розмірі 36541,27 грн., а зняття арешту унеможливить виконання зазначеного зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

До теперішнього часу і виконавчий напис, і постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору не виконані, а ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено зняття арешту у випадку завершення виконавчого провадження і повернення виконавчого документа стягувачеві згідно ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з чим суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків районного суду вони не впливають та їх не спростовують.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що арешт має бути накладений тільки на майно, передане в іпотеку, а не на все майно, як вказано у постанові державного виконавця від 24.10.2014 року, оскільки арешт на майно, що не передавалось в іпотеку, накладений в порядку виконання стягнення виконавчого збору у розмірі 36541,27 грн., а не щодо зобовязання перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Крім того колегія суддів зазначає, що виконавчі дії щодо арешту спірного майна, здійснювались на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Таким чином позовні вимоги стосуються прав та обовязків вказаного товариства, проте в якості відповідача у справі його не залучено, що є окремою підставою для відмови у задоволені позову.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29.12.2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.С.Комлева

ОСОБА_6