Провадження №2/760/1111/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 травня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі
головуючого судді - Усатової І.А.,
при секретарі - Козак К.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ПрАТ "СК Україна", МТСБ Україна про відшкодування матеріальної шкоди -
У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданих внаслідок ДТП.
Свої вимоги позивач обгрунтував тим, що 13.08.2015 о 18:30 на дорозі М-05 «Київ-Одеса» відбулося зіткнення його автомобіля „TOYOTA RAV-4", днз НОМЕР_1 , з автомобілем „DAWOO LANOS", днз НОМЕР_4 яким керувала ОСОБА_2, внаслідок якого було пошкоджено автомобіль позивача.
Позивач посилався на те, що відповідно до постанови судді Солом'янського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року, відповідачем було порушено п.п. 12.1, 12.2, 13.1 правил дорожнього руху, чим скоєно правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, у судовому засіданні по справі про адміністративне правопорушення відповідачем було повністю визнано свою вину щодо порушення вищезазначених правил дорожнього руху.
Зазначено, що з метою визначення завданих пошкоджень автомобілю позивача, 21 серпня 2015 року, ним був укладений Договір з ТОВ „Український експертний центр ''Експерт-сервіс АВТО"" щодо проведення автотоварознавчого дослідження. Вказав, що 01.09.2015 під час проведення обстеження автомобіля було встановлено, що вартість відновлювального ремонту після ДТП складатиме 125 775, 55 грн., а вартість матеріального збитку 66 704,04 грн., про що був складений звіт „Про оцінку дорожнього транспортного засобу марки TOYOTA RAV-4 державний номер НОМЕР_1 № 175 від 01.09.2015, відповідач вищевказаний звіт не оспорював, не з'явився на обстеження транспортного засобу, хоча був повідомлений належним чином про проведення експертизи.
Як було пояснено позивачем, після ДТП, він мав намір повідомити про це страхову компанію винуватця - ПрАТ «СК Україна», однак, працівники останньої повідомили його про відсутність офісу для обслуговування потерпілих.
Позивач вказав, що ПрАТ «СК «Україна» не виходить на зв'язок, документів ніхто не приймає.
Позивач посилається на те, що у жовтні 2015 року ним за власні кошти було відремонтовано пошкоджений автомобіль, на що було потрачено 110 874, 00 грн.
Так, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь завдані збитки в сумі 116 674,00 грн.: відновлення автомобіля - 110 874 грн., проведення автотоварознавчого дослідження - 800 грн., юридичну допомогу - 5000 грн., а також судовий збір у розмірі 1178,50 грн.
Позивач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, від представника позивача надійшла заява, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з'явився, повноважного представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України.
Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним.
Треті особи в судове засідання не з'явилися, повноважного представника в судове засідання не направили, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.
Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 13.08.2015 року о 18 год. 30 хв., ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «DAEWOO LANOS», днз НОМЕР_4 рухалася по автомобільній дорозі М-05 «Київ-Одеса», 130 км, і не дотримавшись безпечної дистанції та швидкості руху, не врахувавши дорожньої обстановки, здійснила зіткнення з автомобілем марки «TOYOTA RAV-4», днз НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_1, що призвело до механічних пошкоджень обох автомобілів.
Як вбачається з постанови судді Солом'янського районного суду м. Києва від 09.10.2015 ОСОБА_2 визнано винною у вказаній дорожньо-транспортній пригоді. При розгляді матеріалу судом ОСОБА_2 визнала свою вину повністю (а.с. 5-6).
Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
В п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК.
Такими чином, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає.
Відповідно до звіту про оцінку автомобіля НОМЕР_2, від 01.09.2015, вартість відновлювального ремонту даного автомобіля складає 125 775,55 грн., а вартість матеріального збитку, завданого власнику даного автомобіля в результаті його пошкодження при ДТП - 66 704,04 грн. (а.с. 11-18).
Розмір матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395.
Як встановлено в ході розгляду справи, позивач здійснив ремонт пошкодженого автомобіля за власні кошти, на підтвердження чого позивачем надано рахунок-фактуру №9182 від 28.08.2015 (а.с. 39-40), акт прийому-передачі автомототранспортного засобу споживачу від 28.10.2015 (а.с. 41), додаток №9182 від 28.10.2015 здачі-прийняття робіт по технічному обслуговуванню та ремонту автомобіля до акту надання послуг №9182 від 28.10.2015 (а.с. 42-44), згідно яких, вартість відновлювального ремонту становила - 110 874,00 грн. Крім того, та ОСОБА_1 сплачено кошти за проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 800,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 68 від 26 серпня 2015 року (а.с. 8).
Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Статтею 1188 ЦК України передбачено, що завдана шкода при взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується винною особою.
На підставі ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за винятком випадків, передбачених законом. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для виправлення пошкодженої речі.
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди завданої, джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди завданої, джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що законодавцем встановлена презумпція вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкода була завдано не з його вини. При цьому потерпілий повинен надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, судам слід враховувати, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.
Верховний Суд України у Постановах від 14.09.2016 у справі № 6-725цс16, від 26.10.2016 у справі № 6-954цс16 та від 20.01.2016 у справі № 6-2808цс15, які в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до виконання судами, зазначив, що за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).
Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.
Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_3 є особою, винними діями якої трапилася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої був пошкоджений автомобіль позивача, тому саме він повинен відшкодувати завдану позивачу шкоду.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача збитків, завданих внаслідок ДТП автомобілю НОМЕР_3, а саме: відновлення автомобіля у розмірі 110874,00 грн., та проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 800,00 грн., оскільки, дані витрати позивач поніс для відновлення свого порушеного права, тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача.
Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.
Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь оплату юридичної допомоги в сумі 5000,00 грн., слід зазначити наступне.
Частиною 1 ст. 79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.
За положеннями частин 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Відповідно до ст. 1 Законі України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції на день звернення до суду з позовом) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Пунктом 48 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом ОСОБА_4 було укладено угоду 01/09/15-1 про надання правової допомоги з наданням всіх повноважень як представнику та захисту від 01.09.2015, згідно якого гонорар становить 5000,00 грн. та сплачується на протязі 3 днів з моменту укладання даного договору, однак, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення оплати юридичної допомоги, оскільки не є підтвердженими.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору в розмірі 1116,74 грн.
Керуючись ст. ст.22, 23,1167, 1187 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215, 224 ЦПК України, суд, -
Позов - задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдані збитки: відновлення автомобіля в сумі 110874,00 грн., проведення авто товарознавчого дослідження в сумі 800,00 грн., а також судовий збір у розмірі 1116,74 грн.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя: