Справа № 710/6-46/2011
У Х В А Л А

Іменем України

08 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БИСАГИ Т.Ю., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Свалявського районного суду від 5 травня 2011 року про задоволення подання заступника начальника Відділу державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон, -

встановила:

ОСОБА_3 оскаржила ухвалу Свалявського районного суду від 05.05.2011, якою задоволено подання заст. начальника Відділу ДВС Свалявського РУЮ ОСОБА_2 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. На думку боржника, ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки він не ухиляється від виконання судового рішення, подання держвиконавця та рішення суду не ґрунтуються на доказах, зокрема, щодо наявності у боржника умислу на ухилення від виконання судового рішення. Сама по собі наявність невиконаних зобовязань за судовим рішенням не є підставою для обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Застосованим обмеженням суд порушив гарантоване особі право на свободу пересування, в т.ч., і право виїзду за кордон. Із фактом встановлення такого обмеження боржник не був обізнаний і дізнався про це випадково у червні 2017 року. Просить ухвалу скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Ухвалою Свалявського районного суду від 05.05.2011 задоволено подання заст. начальника Відділу ДВС Свалявського РУЮ ОСОБА_2 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон гр-ки України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2, за кордон до виконання зобовязань (а.с. 9).

Після надходження апеляційної скарги ОСОБА_3 на ухвалу Свалявського районного суду від 05.05.2011 справу ухвалою судді Апеляційного суду Закарпатської області від 17.07.2017 було повернуто до суду першої інстанції для виправлення описки в оскарженій ухвалі цього суду (а.с. 23).

Ухвалою Свалявського районного суду від 19.08.2017 виправлено описку в ухвалі цього суду від 05.05.2011, а саме, по-батькові боржника ОСОБА_3 зазначено як «Іллівна» (а.с. 26).

Із установленим обмеженням ОСОБА_3 у праві виїзду за кордон колегія суддів погодитись не може.

Судовим наказом Свалявського районного суду від 22.10.2007 у справі № 2-н-223/2007 із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стягнуто солідарно на користь ВАТ «Банк «Фінанси і Кредит»» 230047,91 грн заборгованості за договором кредиту та 865,00 грн судових витрат (а.с. 3). З відмітки, зробленої 21.12.2010 заст. начальника Відділу ДВС Свалявського РУЮ ОСОБА_2 на судовому наказі, випливає, що борг був частково стягнутий і його залишок становив 106403,35 грн. Постановою цього ж держвиконавця від 20.01.2011 відкрито виконавче провадження № 23786901 на виконання зазначеного судового наказу, постановою зафіксовано, що стягувач предявив виконавчий документ до примусового виконання 19.01.2011, а солідарному стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає борг у сумі 96903,35 грн (а.с. 4). Цією ж постановою накладено арешт на все майно, що належить боржникам, та заборонено його відчуження у межах суми стягнення 96903,35 грн.

04.05.2011 заст. начальника Відділу ДВС Свалявського РУЮ ОСОБА_2 звернулася до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження права ОСОБА_3 у виїзді за кордон (а.с. 1-2). Ініціатор подання мотивував його тим, що на виконанні перебуває виконавче провадження із примусового виконання вищезгаданого судового наказу на суму 96903,35 грн і боржник станом на 14.04.2011 не вчинив дій, спрямованих на виконання рішення суду. Посилаючись на ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV, норми законодавства в редакції, що була чинною на час звернення держвиконавця із поданням та вирішення його судом), на ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII), ст. 19 ч. 1 п. 8 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», ст. 377-1 ЦПК України, держвиконавець просив суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за кордон до виконання зобовязань за рішенням, а виконання ухвали доручити Державній прикордонній службі України.

Судове рішення в цивільній справі, що набрало законної сили, є обовязковим до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України), примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону № 606-XIV. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 11 ч. 1 Закону № 606-XIV, держвиконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Заходи примусового виконання судового рішення, визначені ст. 32 Закону № 606-XIV і таким є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, інше майно боржника.

У процесі здійснення виконавчого провадження держвиконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням (ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону № 606-XIV, ст. 6 ч. 1 п. 5, ч. 2 Закону № 3857-XII), це питання вирішується відповідно до ст. 377-1 ЦПК України. Предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобовязань за умови обєктивної спроможності божника виконувати зобовязання, відсутності перешкод для цього (наприклад, приховування майна, коштів, документів, порушення умов щодо арешту майна та заборони його відчуження, створення інших перешкод для виконання рішення тощо).

Втім, у поданні не міститься вказівки, а до нього не додано ніяких доказів вчинення держвиконавцем необхідних дій, спрямованих на забезпечення примусового виконання рішення суду (окрім даних про застосування арешту майна боржників постановою про відкриття виконавчого провадження). При цьому, дані про реальні дії держвиконавця, спрямовані на опис, арешт і вилучення майна боржника, про вжиття інших передбачених законом заходів для забезпечення примусового виконання рішення суду у справі відсутні. Отже, немає доказів, що держвиконавець своєчасно використав усі можливі заходи для примусового виконання судового рішення, а боржник, будучи спроможним виконувати судове рішення, ухиляється від цього. Даних про будь-які перешкоди для подання держвиконавцем доказів, що повинні були бути надані суду, у справі немає.

Обмеження свободи пересування боржника, що є додатковим заходом забезпечення виконання судового рішення, якщо загальновживані заходи стягнення є недостатніми, вичерпані, не повинно застосовуватися, якщо не є конче необхідним і обґрунтованим. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про ухилення боржника від виконання зобовязання. Посилання на процесуальні норми та на Закони України № 606-XIV і «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» хоч і відповідають характеру вирішуваного питання, проте, не є достатнім обґрунтуванням для обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон. Фактично ніяких доводів по суті вирішуваного питання та обґрунтування їх відповідними доказами подання не містить.

Таким чином, встановлено, що доказів вчинення боржником дій, спрямованих на ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, у справі немає. Не обґрунтував такими доказами свою ухвалу від 05.05.2011 і суд першої інстанції, який зробив голослівний висновок про ухилення ОСОБА_3 від виконання судового рішення. Ані ініціатор подання, ані суд не врахували, що більше половини боргу вже було сплачено, що вже само по собі спростовує твердження про ухилення боржника від виконання судового рішення. Ухвала суду про задоволення подання ґрунтується, по суті, на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України) і не відповідає вимогам закону.

Поза тим, якщо йдеться про боржника ОСОБА_3, то подання держвиконавця і рішення суду стосуються особи, по-батькові якої є «Іллічна», тоді як із паспорта боржника, з картки фізичної особи платника податків, складеної ДПІ у Свалявському районі 25.07.2002 для присвоєння ідентифікаційного номера, випливає, що 14.07.1944 народилася і за адресою: м. Свалява, вул. Л. Українки, 20 (потім 20 «а») зареєстрована «Шелеля Олена Іллівна» (а.с. 18). Тобто, на час вирішення питання таке судом першої інстанції було вирішене, а відповідне обмеження було встановлене без належної ідентифікації особи боржника, до того ж, і без належного зазначення адреси місця проживання боржника. Виправлення описки в ухвалі суду першої інстанції з огляду на наявні вже на час апеляційного оскарження в справі документи наведеної істотної неправильності судового рішення не усуває.

Листом Свалявського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 12.09.2017 № 13.9-202/12618 із доданими до нього документами, отриманим апеляційним судом 18.09.2017, підтверджується, що виконавче провадження № 23786901 завершено ще 27.05.2011 (через три тижні після звернення держвиконавця із поданням) на підставі п. 2 ст. 47 Закону № 606-XIV, виконавчий документ повернуто стягувачу, матеріали виконавчого провадження встановленим порядком знищені у 2015 році (а.с. 31-34). Тож із 27.05.2011 відсутнє виконавче провадження, саме в рамках і з метою здійснення якого було встановлене обмеження боржника у праві виїзду за кордон, що, власне, виключає наявність правової підстави для такого обмеження.

Доводи апелянта про те, що суд порушив вимоги закону і не вмотивував належним чином свого рішення заслуговують на увагу. Окрім цього, всупереч правилам, установленим ст.ст. 13, 27, 222, ст. 292 ч. 2, ст. 293 ч. 1 п. 24-1, ст. 377-1 ЦПК України, суд першої інстанції, розглянувши подання держвиконавця та постановивши за результатом розгляду ухвалу, якою обмежив право пересування боржника, не направив йому копію ухвали, чим позбавив можливості реалізувати право на її оскарження. Доводи апелянта про обізнаність із фактом постановлення оскаржуваної ухвали лише в червні 2017 року не спростовані та не суперечать обставинам і матеріалам справи.

Відтак, з урахуванням положень ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, вимог ст.ст. 212-215 цього Кодексу щодо законності і обґрунтованості судового рішення, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення необґрунтованого і бездоказового подання держвиконавця, а тому постановив необґрунтовану ухвалу, яку на підставі ст. 312 ч. 1 п. 2 ЦПК України слід скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 2, ст. 312 ч. 1 п. 2, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Свалявського районного суду від 5 травня 2011 року скасувати, у задоволенні подання заступника начальника Відділу державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді