Справа № 645/334/17
Провадження № 2/645/858/17
05 травня 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Горпинич О.В.,
секретар судового засідання - Кононенко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,
Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, яким просила усунути перешкоди у праві користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком.
В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за реєстрованого в реєстрі за № 1573. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17.07.2007 року було укладено договір найму, в зв'язку із чим позивачка зареєструвала відповідача у вказаному домоволодінні. У вересні 2016 року ОСОБА_2 скористався своїм правом щодо розірвання договору найма житла та звільнив житловий будинок АДРЕСА_2 та з цього часу не мешкає за даною адресою. В зв'язку із достроковим розірванням договору найму житла правова підстава користування відповідачем відповідним житлом відсутня, в зв'язку із чим позивачка вимушена звернутися до суду із відповідною заявою.
На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.
Позивачка та її представник в судовому засіданні від 13.04.2017 року позовні вимоги підтримали та пояснили про обставини так, як це викладено вище. В судове засідання не з'явилися, через канцелярію суду від представника ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності, надійшла заява в якій остання позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити та слухати справу за її відсутності, проти ухвалення по справы заочного рышення не заперечувала.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та письмових заперечень проти позову не надав.
Враховуючи умови ст. 224 ЦПК України, судом, за згодою представника позивача, розглянуто справу в заочному порядку.
Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного.
Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири від 30 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1573, ОСОБА_5, що діє від імені ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_1 купила житловий будинок АДРЕСА_2
Із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7279645 від 18.05.2005 року, житловий будинок з надвірними будівлями , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_1.
17 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір найму житлової площі, відповідно до якого ОСОБА_1 здала ОСОБА_2 в найм жилу площу за адресою: АДРЕСА_2. По закінченню строку дії договору «наймач» з проживаючими членами сім'ї зобов'язаний звільнити самостійно займаний будинок.
Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, які мешкають у приватному домоволодінні № 116-01 від 17.01.2017 року, виданої дільницею Адміністрацією Немишлянського району Харківської міської ради, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2
Згідно відповіді начальника Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області Ліхачова А.М. повідомлялось, що згідно ІПС «Факт» та журналу реєстрації заяв громадян канцелярію Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 в період з 2016 року та по теперішній час з заявами не звертався.
В листі КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 20» за № 579 від 27.04.2017 року повідомлялось, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 в період з вересня 2016 року та по теперішній час за медичною допомогою до фахівців ХМП № 20 не звертався.
Із акту, складеного 27 січня 2017 року сусідами ОСОБА_1 встановлено, що при обстеженні спірного житлового будинку особистих речей, які б вказували на фактичне проживання ОСОБА_2 в квартирі не виявлено, ОСОБА_2 в спірному житловому будинку не проживає з жовтня 2016 року.
Тобто, відповідач залишається бути зареєстрованим у спірному житлі, наміру проживати за місцем реєстрації та користуватися житловою площею не має, у спірному будинку не проживає більше півроку.
В силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).
Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення інших осіб у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_2 більше пів року та покинув спірне житло добровільно, перешкод у його проживанні за місцем реєстрації, а також поважність причин невикористання відповідачем свого права користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено.
Жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача за вищевказаною адресою понад пів року суду не надано.
Докази, що підтверджують той факт, що позивач якимось чином перешкоджав відповідачу у користуванні спірним житловим будинком в матеріалах справи також відсутні.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верхового суду України від 03.04.1987 р. №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї житлове приміщення зберігається протягом шести місяців. Якщо людина відсутня в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, вона вважається такою, що втратила право на житлове приміщення.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Наймач і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.
Відповідно до ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач залишається бути зареєстрованим у спірному будинку, наміру проживати за місцем реєстрації та користуватися житловою площею не має, у спірному житловому будинку станом на момент розгляду справи не проживає більше шести місяців. Наявність реєстрації відповідача у спірному житловому будинку перешкоджає позивачу здійснювати право власності, оскільки передбачає право відповідача на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації.
Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 197, 209, 212- 215, 224-226 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2.
Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, якщо заяву про перегляд заочного рішення не було подано, після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя -