Справа №488/2457/16-ц 27.11.2017 27.11.2017 27.11.2017
Провадження №22-ц/784/2290/17
Справа № 488/2457/16-ц Головуючий 1 інстанції Лазарєва Г.М.
Провадження № 22-ц/784/2290/17 Доповідач апеляційної інстанції Лисенко П.П. Категорія - 34
У Х В А Л А

іменем України

27 листопада 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Страхова компанія "ЮТІКО", про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди (надалі ДТП), -

у с т а н о в и л а :

13 червня 2016 року ОСОБА_2 пред'явив зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

Він є власником автомобіля «ВАЗ 2171», державний номер НОМЕР_1, 2010 року випуску, а ОСОБА_4 - автомобіля «DAEWOO NEXIA», державний номер НОМЕР_2.

25 грудня 2015 року, відповідач ОСОБА_4, керуючи транспортним засобом «DAEWOO NEXIA», державний номер НОМЕР_2, на перехресті пр. Жовтневого та вул. Металургів у м. Миколаєві, при виникненні перешкоди в русі, не вжив усіх заходів щодо безпечного об'їзду або повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення керованого ним автомобіля з автомобілем позивача, результатом чого стали механічні пошкодження обох транспортних засобів.

Постановою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2016 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчинені названої дорожньо-транспортної події і притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУАП.

Відповідно до полісу цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ 5956177 від 22 січня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та Страховою компанією ПрАТ «УТСК», цивільна відповідальність того, як власника наземного транспортного засобу, була застрахована.

У разі настання страхового випадку з вини страхувальника, страховик брався нести цивільну відповідальність і відшкодувати за того заподіяну ним шкоду у розмірі 50 000 гривень - у разі пошкодження майна, і 100 000 гривень - за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю.

Не дивлячись на те, що сторони вчинили усі необхідні дій для отримання страхового відшкодування, те так і не було сплачено.

У зв'язку з цим, позивач за власні кошти в СТО ПП «БАЛ-Н» провів відновлювальний ремонт свого пошкодженого автомобіля, сплативши за це 27 000 гривень.

Посилаючись на виписані обставини та небажання відповідача відшкодовувати шкоду добровільно - просив стягнути з нього на свою користь 27 000 гривень матеріальних збитків та судовий збір.

Відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечував, вказавши про те, що після ДТП він невідкладно повідомив страхову компанію про настання страхового випадку. На місце ДТП виїхав аварійний комісар, зафіксував факт, зробив фотознімки та повідомив позивача, що пошкоджений автомобіль «ВАЗ 2171», державний номер НОМЕР_1, необхідно надати на експертне дослідження для визначення розміру спричиненої шкоди. Оскільки той такої вимоги не виконав, то страхове відшкодування не було йому сплачено, проте можливість його отримання не втрачена. У зв'язку з цим, просив у позові до нього відмовити.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2017 року позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивача стягнуто 27 000 гривень на відшкодування матеріальних збитків, а також 551 гривня 20 копійок судового збору.

ОСОБА_4 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Скаргу обґрунтував невідповідністю висновків суду обставинам справи, положенням чинного цивільно-процесуального законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін оскаржене рішення суду 1 інстанції, оскільки суд у повній мірі оцінив дійсні обставини спору, що мали значення для вірного вирішення справи, і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що, відшкодуванню підлягають витрати, які він реально поніс на відновлення належного йому автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки страхове відшкодування не було виплачено Страховою компанією ПрАТ «УТСК», де була застрахована цивільна відповідальність ОСОБА_4, ні самим заподіювачем шкоди, то суму відновлювального ремонту слід стягнути, відповідно до статей 16, 23, 1167, ч. 1 ст. 1187 ЦК України, з останнього, в доведених позивачем розмірах, оскільки саме на цьому наполягає той, пред'явивши даний позов.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 23, 1166, 1187 ЦК України, п. 14 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. За нею ж, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів.

Крім того, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, які складаються з судового збору; витрат на правову допомогу; витрат, пов'язаних із проведенням судових експертиз та залученням спеціалістів.

При цьому, вирішуючи спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального закону, зокрема, ст. ст. 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі".

Згідно них, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення районного суду у повній мірі відповідає виписаному.

Як вбачається з матеріалів справи, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 25 грудня 2015 року, на перехресті пр. Жовтневого та вул. Металургів у м. Миколаєві, позивачу ОСОБА_2 було завдано матеріальну шкоду у вигляді витрат на ремонт, належного йому і пошкодженого в дорожній пригоді автомобіля. Згідно акту № ОУ-0000073 від 01 червня 2016 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 2171», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 27 000,00 гривень. Зазначену суму позивач ОСОБА_2 сплатив відповідно до рахунку-фактури № СФ-0000072 від 01 червня 2016 р. (а.с.-10 зв.).

Постановою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2016 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУАП (а.с. 7-8).

Відповідно до полісу цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ 5956177 від 22 січня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та страховою компанією ПрАТ «УТСК», остання бралася відповідати за страховика у межах ліміту відповідальності, у разі настання страхового випадку (а.с.5 зв.), проте такого обов'язку не дотрималася і страхове відшкодування позивачу не сплатила.

У зв'язку з цим, позивач пред'явив зазначений позов, де просив стягнути відшкодування матеріальних збитків саме з ОСОБА_4, як особи винною в їх заподіянні.

З огляду на те, що ОСОБА_4 у добровільному порядку не відшкодував збитки, то їх відшкодування слід було стягнути за судовим рішенням.

Оскільки саме таке, з наведених вище мотивів і вчинив суд 1 інстанції, то підстав для скасування оскарженого рішення і ухвалення нового - немає.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про необхідність стягнення відшкодування збитків зі Страхової компанії ПрАТ «УТСК», то воно не ґрунтується ні на законі, ні на судовій практиці, а тому не може бути задоволено.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 23, 599, 1166 ЦК України факт завдання майну фізичної особи шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

У справі, яка переглядається, позивач звернувся з позовом саме до ОСОБА_4, як особи, що завдала шкоди, й просив на підставі статті 1166 ЦК України, стягнути грошові кошти на відшкодування шкоди, завданої пошкодженням належного йому автомобіля.

Таке волевиявлення позивача для суду є визначальним, і у відповідністю з принципом абсолютності права кредитора на відшкодування шкоди з певної особи, позов ОСОБА_2 підлягав задоволенню, а тому підстав для скасування рішення в названій частині немає.

Немає їх для скасування і в частині невірного, як на думку відповідача, визначення судом розміру збитків, оскільки належних та допустимих доказім доказів таким твердженням той не надав, а за ст. 60 ЦПК України, то є його обов'язком.

За таких обставин, результат розгляду судом 1 інстанції позову по суті відповідає загальним правилам вирішення вимог про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням майна, в деліктних правовідносинах і підстав для скасування його рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина