Провадження № 22-ц/780/2934/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 02.08.2017
УХВАЛА

Іменем України

02 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Гуль В.В.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики, штрафних санкцій, відсотків за час користування коштами, -

встановила:

у вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Києво Святошинського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 03 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США.

Договір позики був укладений у формі, яка відповідає вимогам ст.ст.207,1047 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 надав розписку про отримання ним коштів у сумі 7 000 доларів США, які зобовязався повернути до 07 липня 2013 року, однак станом на 29 вересня 2015 року кошти повернуті не були.

На адресу ОСОБА_2 двічі направлялись досудові вимоги, однак грошові кошти повернуті не були.

ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобовязань щодо повернення коштів.

На час звернення з позовом до суду сума боргу ОСОБА_2 складала 160 300 грн., сума відсотків, що нарахована за користування коштами за період з 02 липня 2013 року по 25 вересня 2015 року становить 52 150 грн. 20 коп., нараховані 3 % річних за період з 02 липня 2013 року по 25 вересня 2015 року складають 10 737 грн. 90 коп., інфляційні втрати з липня 2013 року по серпень 2015 року складають 116 811 грн. 90 коп.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 160 300 грн. заборгованості за договором позики, нарахованих процентів в розмірі 52 150 грн. 20 коп., 3% річних за весь час прострочення в розмірі 10 737 грн. 90 коп., інфляційні втрати за весь час прострочення 116 811 грн. 90 коп., а також понесені витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Києво Святошинського районного суду Київської області ввід 04 листопада 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 03 червня 2013 року суму боргу в розмірі 160 300 грн., проценти за користування позикою в сумі 52 150 грн. 20 коп., 3% річних за весь час прострочення в сумі 10 737 грн. 90 коп., інфляційні втрати за весь час прострочення в сумі 116 811 грн. 90 коп., а всього 340 000 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 400 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з неналежним дослідженням всіх доказів у їх сукупності та не встановлення обставин, необхідних для правильного вирішення спору, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судових повісток по даній справі відповідач не отримував, ніяких документів з суду не надходило, позовної заяви відповідач також не отримував і не знав її зміст.

Апелянт, стверджує, що покладена в основу обґрунтування позовних вимог боргова розписка від 03.06.2013 року не є належним та допустимим доказом, а ні наявності між позивачем та відповідачем договірних зобовязань, а ні наявності в останнього обовязку по поверненню грошових котів.

Також, матеріали справи не підтверджують того, що існує порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, на захист яких подано даний позов; що ОСОБА_2 є належним відповідачем у даній справі; що заявлені до стягнення кошти були передані позивачем та прийняті відповідачем, як і того, що у відповідача існує обовязок по поверненню таких коштів позивачу, що свідчить про нормативну необґрунтованість та доказу не підтвердженість заявленого позову, а відтак, безпідставність прийнятого судового рішення.

Крім того, апелянт вважає, що при ухваленні оскаржуваного заочного рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги наведені обставини, як і не зазначив належних обґрунтувань, які б спростували сукупність наведених висновків, обмежившись лише загальним посиланням на доведеність позовних вимог.

Просив скасувати заочне рішення Києво Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 03 червня 2013 року позичив у ОСОБА_3 7 000 доларів США і зобовязався повернути грошові кошти до 01 липня 2013 року, про що власноручно видав письмову розписку.

Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобовязання по поверненню коштів за договором позики.

Згідно наявних матеріалів справи вбачається, що станом на 25 вересня 2015 року розмір заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 становить 340 000 грн., яка складається із суми боргу в розмірі 7 000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 160 300 грн., нарахованих процентів за користування позикою за період з 02 липня 2013 року по 25 вересня 2015 року в сумі 52 150 грн. 20 коп., 3 % річних за весь час прострочення за період з 02 липня 2015 року по 29 вересня 2015 року в сумі 10 737 грн. 90 коп., інфляційних втрат за весь час прострочення за період з 02 липня 2015 року по 29 вересня 2015 року в сумі 116 811 грн. 90 коп.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не виконав взятих на себе за договором позики зобовязань.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно до вимог ст.1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ст.526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з вимогами ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до вимог ч.2 ст.1048 ЦК України вказаний Договір позики не можна вважати безпроцентним, при укладанні договору сторонами не був обумовлений розмір і порядок сплати процентів, тому суд вважає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача процентів щомісячно у розмірі облікової ставки НБУ.

Враховуючи викладене, суд вважає вимогу позивача щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, правомірною та такою, що відповідає чинному законодавству України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до вимог ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Вимогами ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, заочне рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді