Номер провадження 2/754/2582/17
РІШЕННЯ

Іменем України

19 липня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.

за участю секретаря судового засідання Двірко Т.В., Яремус-Байсанової А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за борговою розпискою,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за борговою розпискою. У вказаному позові позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 9100 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 17.11.2016 року становить 239745, 69 грн. та судовий збір в розмірі 2397,45 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 11.03.2013 року за розпискою ОСОБА_2 отримав від позивача грошову позику в розмірі 9200 доларів США. За своєю суттю договір - розписка від 11.03.2013 року про отримання ОСОБА_2 в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора грошової суми в загальному розмірі 9200 доларів США. 20.09.2016 року відповідачем було повернуто 100 доларів США, про що йому було надано позивачем розписку від 20.09.2016 року. Станом на 17.11.2016 року за курсом НБУ 1 долар дорівнює 26,345680 гривень (9100 х 26,345680) = 239745,69 грн. В строк, а саме 14.04.2016 року відповідачем по справі не було повернуто грошові кошти вказані в договорі-розписці від 11.03.2013 року, а тому позивач змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

У судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Зазначив, що відповідачем по справі було вчинено дії, що свідчили про визнання ОСОБА_2, свого боргу за розпискою від 11.03.2013 року, що підтверджується копією розписки від 20.09.2016 року, відповідно до якої ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100 доларів США, які було отримано за розпискою від 11.03.2013 року. ОСОБА_1 було складено та надано ОСОБА_2 розписку від 20.09.2016 року про виконання останнім частково зобов'язання за розпискою від 11.03.2013 року, яка в свою чергу є договором позики. Отже, перебіг строку позовної давності в даному випадку позивачем не пропущено.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі. Відповідач та його представник вважають позовні вимоги необґрунтованими, оскільки згідно розписки від 11.03.2013 року відповідач взяв в борг у ОСОБА_1 суму в розмірі 9200 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму до 14.04.2013 року. Вказана розписка була написана до укладення договору, позики, який вподальшому посвідчено в нотаріальному порядку, отже фактично позивач бажає стягнути двічі одні й ті ж кошти. Також представник відповідача просив суд врахувати, що позивачем пропущено строк позовної давності, для заборгованості по основному боргу, який складає 3 роки. 100 доларів, на які посилається позивач як на підставу поновлення строків - відповідач не повертав, та жодних належних доказів, що саме відповідачем сплачувались ці кошти - позивач не надає. Просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В судовому засіданні встановлено, що 11.03.2013 року відповідач ОСОБА_3 отримав у борг у позивача кошти в сумі 9200 доларів США. Відповідно до оригіналу розписки, що містится в матеріалах справи строк повернення коштів до 14.04.2013 року.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України, обовязковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис боржника (позичальника).

Встановлено, що відповідач власноручно написав розписку та підписав її особисто, що не заперечувалося і самим відповідачем.

Крім того, в силу передбаченогост. 545 ЦК України, загального правила на позикодавця, як кредитора, покладається обов'язок підтвердити прийняття виконання. Позикодавець повинен видати позичальникові розписку про отримання виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ (розписку позичальника).

Відповідно до копії розписки, що міститься в матеріалах справи від 20.09.2016 року вбачається, що позивачем написано розписку про повернення відповідачем позивачу 100 доларів США.

Представник позивача в судовому засіданні вказував на те, що вказана розписка свідчить про те, що відповідач повернув частину боргу тим самим вчинивши дії, що свідчать про визнання ним боргу перед позивачем.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

В разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за договором позики, позовна давність за вимогами кредитора про повернення коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

До правовідносин, що виникли застосовується загальна позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки.

Судом встановлено, що письмових вимог про погашення боргу позивачем до відповідача не пред'являлось, договір позики укладено від 11.03.2013 року зі строком повернення боргу до 14.04.2013 року, згідно пояснень представника позивача та станом на момент подачі позову борг не було повернуто. Отже, перебіг строку позовної давності в даному випадку розпочинається з 14.04.2013 року.

Водночас, позовну заяву зареєстровано судом 23.11.2016 року, тобто позивач звернулася до суду після спливу трирічного строку позовної давності, встановленої ст.257 ЦК України, отже суд вважає, що клопотання відповідача про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Твердження представника позивача про те, що заява представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки позивачем було складено та надано відповідачу розписку від 20.09.2016 року про часткове виконання відповідачем зобов'язання за розпискою від 11.03.2013 року на заслуговує на увагу, оскільки з вказаної копії розписки вбачається, що вона написана позивачем власноручно.

Більш того з наданих копій позовної заяви позивача від 14.09.2016 року, ухвали суду про відкриття провадження від 29.09.2016 року по справі №754/11384/16-ц, вступної та резолютивної частини рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.09.2016 року по справі №754/11384/16-ц вбачається, що з відповідача на користь позивача частково стягнуто суму боргу по договору позики від 12.04.2013 року, що в свою чергу свідчить про відсутність з боку відповідача будь-яких дій, що свідчать про повернення боргу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки останньому в позові відмовлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.252, 253, 256-268, 526, 530, 545, 546, 553, 554, 625, 631, 634, 1046-1050 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за борговою розпискою - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 24.07.2017 року.

Суддя: Н.Г. Таран