Справа № 766/1596/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючої судді Прохоренко В.В.,

секретар Тихоша Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто-Лайф» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів,

встановив:

Позивач звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтувавши його тим, що 26 грудня 2016 року нею з ТОВ «Лізингова компанія «Авто-Лайф» було укладено договір фінансового лізингу №2071, предметом якого був транспортний засіб, автомобіль марки Geely моделі Emgrand Х7, за умовами якого позивачем сплачено грошову суму у розмірі 40 000 ,00 грн., яка є авансом за транспортний засіб, а відповідач в свою чергу поставляє позивачу через 3 дні після сплати транспортний засіб. Зателефонувавши після спливу терміну поставки, обумовленого менеджером, позивачу повідомили, що сплачена ним сума є комісією за організацію угоди, а сам транспортний засіб буде поставлений після сплати наступних платежів: - комісії за організацію Угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета Лізингу; у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу, таким чином для отримання транспортного засобу необхідно сплатити понад 50 % його вартості. Позивач вважає, що була введена в оману. Також, позивачу було повідомлено що в разі розірвання договору з ініціативи Лізингоодержувача відповідно до п 12.1 договору комісія за організацію Угоди не повертається. Таким чином, Відповідачем, було утримано 40 000 грн. Тобто, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору Лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Також позивачем зазначено, що в Договорі фінансового лізингу (п.1.1) зазначено: марка « Geely» модель Emgrand Х7, комплектація СОМFORT, об'єм двигуна 2.4. АТ, в кількості 1 шт. В договорі відсутні колір, випуску, номери агрегатів - які дають можливість ідентифікувати предмет лізингу, як індивідуально визначену річ, тому це не є індивідуальними ознаками що є незамінними. Це свідчить про те що предмет лізингу в договорі не конкретизований, що унеможливлює виконання договору Відповідачем. Тому при укладенні договору були порушені положення самого договору та не свідчить про те ще сторони дійшли згоди щодо предмета лізингу. Також, договір фінансового лізингу було укладено під час дії заборони надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому його умови про визначення валюти платежу за обмінним курсом в еквіваленті до долара США суперечать ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". На думку позивача договір фінансового лізингу укладений між нею та відповідачем є недійсний: через невідповідність Закону України "Про захист прав споживачів"; укладений без додержання належної форми договору та без наявності відповідного дозволу (ліцензії); не відповідає Цивільному кодексу України та Закону України про фінансовий лізинг. У зв»язку з чим позивач просить суд визнати договір фінансового лізингу від 26 грудня 2016 року №2071 недійсним. Повернути сплачену відповідачу грошову суму у розмірі 40 000,00 грн. та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 640 гривень.

Позивач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву в якій просить проводити розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, також зазначила, що не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

З метою придбання автомобіля марки Geely моделі Emgrand Х7, між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто-Лайф» було укладено договір фінансового лізингу №2071, предметом якого є зазначений транспортний засіб, за умовами якого позивачем сплачено грошову суму у розмірі 40 000 ,00 грн., яка є авансом за транспортний засіб, а відповідач в свою чергу зобов»язався поставити позивачу транспортний засіб через 3 дні після проведення оплати.

Позивачем на виконання умов договору було проведено авансовий платіж згідно договору фінансового лізінгу № 2071 у розмірі 40 000,00 грн., про що свідчить квитанція № NOLY642768.

До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно з ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в)компенсацію відсотків за кредитом; г)інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів зазначений в Законі України «Про фінансовий лізинг» є вичерпним.

Спірним договором визначено, що комісія за організацію Угоди - першочерговий єдиноразовий платіж, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію та ведення Договору протягом терміну його дії. Даний платіж включає в себе організаційні послуги Лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням та обслуговуванням Договору. Розмір Комісії відображається у Додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета Лізингу.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про фінансовий лізинг", спори, що виникають при укладанні та виконанні лізингових договорів, вирішуються відповідно до закону.

Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору.

А тому, зазначений у договорі платіж Комісія за організацію Угоди не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, як і до інших передбачених законом платежів, та умови договору про сплату позивачем такого платежу не відповідають діючому законодавству,

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів».

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону.

Положеннями ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів "цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Виходячи із зазначеного, за аналогією до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві.

Разом з тим споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України).

Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги .

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в талежній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який Лізінгоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з копії Договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, Лізинговий періодичний платіж - щомісячний платіж, що сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у терміни та в розмірі відповідно до даного Договору та до Графіку вкриття витрат та виплати Лізингових платежів (План відшкодування, Додаток №3 до І:говору, що укладається на стадії приймання/передачі Предмету Лізингу). Строк Лізингу починається з моменту передачі Предмета Лізингу та підписання Акту приймання-передачі Предмета Лізингу, та закінчується через 60 (шістдесят) календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі Предмета Лізингу та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за Додатком № 3 до цього Договору, якщо інше не передбачено умовами даного Договору.

Пунктом 8.1. передбачено що сторони погоджуються, що Лізингові платежі та інші Платежі, що мають бути сплачені за цим Договором на користь Лізингодавця, відображають справедливу вартість Предмета Лізингу та забезпечують отримання Лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання Договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ ОСОБА_3 Аваль» при продажу долару, (надалі «обмінний курс долара до української гривні») станом на дату, коли кожен Платіж має бути сплачений. З цією метою Лізингові платежі, інші Платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Договором, розраховуються в доларах на змінній основі та мають сплачуватись в українських ггивнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на дату оплати. Умови цього пункту застосовуються також до розрахунку розміру штрафів та інших Платежів, які мають бути сплачені Лізингоодержувачем за цим Договором на дату оплати даних платежів.

Пунктом 8.5 Договору фінансового лізингу передбачено, що Всі планові платежі, які визначаються у Додатку № 1 та Додатку № 3 до даного Договору сплачуються Лізингоодержувачем на умовах,передбачених цим Договором. Планові платежі зараховуються Лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок Лізингодавця.

Згідно п.10.1 Договору фінансового лізингу лізинговий платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток № 3 до Договору). Кожний лізинговий платіж включає - відсотки (проценти) за користування Обсягом фінансування в розмірі 21 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); - частина від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); - комісія за супроводження Договору в розмірі 7 відсотків.

Пунктом 10.3 Договору фінансового лізингу передбачено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 229,78 доларів США, згідно обмінного курсу доларів США до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору, що відповідно становить 6227 грн. 03 коп. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні.

У випадку зміни Вартості Предмета Лізингу, який було визначено на момент підписання даного Договору, та до передачі Предмета Лізингу Лізингоодержувачу сторони зобов'язані підписати новий Додаток № 3 до даного Договору (Графік сплати лізингових платежів).

Пунктом 17.2 Договору фінансового лізингу передбачено, що підписання цього Договору та Додатків до нього є свідчення факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди Сторін з усіма визначеними, умовами та змістом Договору та Додатків до нього.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Проте, Лізингоодержувачем не було підписано додатки 1, 2, 3, до договору.

Змістом основного тексту Договору фінансового лізингу, не встановлено у грошовому виразі розмір фінансових активів, якими є обсяг фінансування та винагорода Лізингодавця та не встановлений строк їх сплати.

Оскільки зміст умов Договору фінансового лізингу підлягав фіксації у декількох документах, що, в свою чергу, підлягали підписанню сторонами, не підписання сторонами саме додатків суперечить положенням самого договору (п.17.2) та ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" за якою: споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Частина 2 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає зокрема що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору і відповідно до ч.6 ст.19 З У «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно п.1.3 Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов»язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Згідно п.п. 1.7, 4.1 Договору фінансового лізингу, предмет лізингу передається лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 30 робочих моменту сплати ним на рахунок лізингодавця комісії за організацію угоди, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Відповідно до вимог ч. І ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Ст. 807 ЦК передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ст. 184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

В Договорі фінансового лізингу (п.1.1) зазначено: марка « Geely» модель Emgrand Х7, комплектація СОМFORT, об'єм двигуна 2.4. АТ, в кількості 1 шт. Проте відсутні колір, випуску, номери агрегатів - які дають можливість ідентифікувати предмет лізингу, як індивідуально визначену річ, тому це не є індивідуальними ознаками що є незамінними. Це свідчить про те що предмет лізингу в договорі не конкретизований, що унеможливлює виконання договору Відповідачем. Тому при укладенні договору були порушені положення самого договору, що свідчить про те ще сторони не дійшли згоди щодо предмета лізингу.

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім таких. що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 192 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним, курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором, або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Пунктом 10.3 Договору фінансового лізингу передбачено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 229,78 доларів США, згідно обмінного курсу доларів США до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору, що відповідно становить 6227 грн. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні.

Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

28 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ винесла ухвалу по справі № 6-15224св15 якої зазначила що наявність у договорі прив'язки до курсу іноземної валюти суперечить Закону України від 22.09.2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» який вступив у силу 16.10.2011 р.

Договір фінансового лізингу укладено під час дії заборони надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому його умови про визначення валюти платежу за обмінним курсом в еквіваленті до долара США суперечать ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"

Таким чином, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було встановлено, що застосування еквівалента до долара США у період Закону України від 22.09.2011 року є незаконним.

Згідно зі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір гоже бути визнаним недійсним у цілому.

У правовій позиції Верхового Суду України у справі №6-2766цс15 зазначено, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак:

умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

У порушення зазначених норм статті 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" статтею 12 договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність лізингоотримувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, зокрема, встановлена відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу.

Водночас, відповідальність лізингодавця перед споживачем у вигляді одностороннього розірвання договору лізингоодержувачем, укладеним договором не передбачено.

Таким чином, споживач практично позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору що призводить до дисбалансу договірних прав та обов'язків.

Так, згідно п. 12.1. Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7, та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського «су для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків] Лізингодавець утримує в якості штрафу за г:строкове розірвання договору. Комісія за організацію Угоди в такому випадку не повертається

Згідно з п. 5.4 Лізингоодержувач погоджується взяти на себе та нести всю н:дповідальність в межах, встановлених цим Договором та чинним законодавством України стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти Лізингодавця, як власника Предмета Лізингу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, причинених навколишньому середовищу, юридичним та фізичним особам або майну, що виникли прямо або опосередковано внаслідок володіння, експлуатації, транспортування Предмета Лізингу, або стану Предмета Лізингу протягом Строку Лізингу або протягом терміну володіння Лізингоодержувачем Предметом Лізингу, якщо він довший.

Згідно з п. 5.10 договору, з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач бере на себе всі ризики, пов'язані з пошкодженням, втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу чи будь-якої його частини.

За пунктом 7.2 договору компанія страховика обирається лізингодавцем.

Разом з тим на підставі п.7.3 договору страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця.

Пунктом 10.5 Додаткові витрати, що пов'язані з реєстрацією Предмета Лізингу у відповідних державних реєстраційних органах, проходженням технічного огляду і сплатою Інших обов'язкових платежів сплачуються Лізингоодержувачем. У випадку, якщо їх несе ЛІзингодавець, вони відшкодовуються Лізингоодержувачем окремим платежем відповідно до виставленого Лізингодавцем рахунку протягом 5 (п'яти] банківських днів з моменту його виставляння.

Пунктом 10.15 сторони визначили, що у разі зміни вартості Предмета Лізингу з моменту укладання даного Договору та з метою виплати Лізингоодержувачем не менше 50% від Вартості Предмета Лізингу на момент купівлі Предмету Лізингу та його передачі, Лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої Вартості до вже сплачених Авансових платежів до моменту купівлі Предмета Лізингу та передачі його Лізингоодержувачу. У такому випадку сплата різниці проводиться Лізингоодержувачем на підставі наданої Лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість Предмета Лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі будуть визначені у новому Додатку № 3 до даного Договору, який Сторони зобов'язані підписати та який є його невід'ємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни Вартості Предмету Лізингу є рахунок-фактура чи прайс-лист від продавця транспортного засобу станом на дату виписки рахунку-фактури продавцем.

У випадку відмови Лізингоодержувача від таких істотних умов договору порядок повернення сплачених коштів, при цьому не конкретизується, але стаття 12 договору не містить випадків розірвання договору з поверненням всіх коштів Лізингоодержувачу.

Таким чином, зазначені умови договору суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін, а тому завдають шкоду споживачеві, та, відповідно, є несправедливими.

Відповідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Однак, як вбачається із п.1.3 Договору Фінансовог лізінгу, лізингодавець лише бере на себе зобов»язання ридбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг). Тобто навіть при усвідомленні, що укладається договір лізингу наявне введення в оману стосовно його виду, оскільки в договорі прописаний предмет непрямого лізингу. Наведені обставини є істотними стосовно згоди потенційного лізингоодержувача на укладення договору, на умови якого в іншому випадку він би не погодився, та відповідно до п. 2 ч. 1, п.п. 1,3 ч. 2, п.п. 1,2 ч. З ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є проявом нечесної підприємницької практики з боку відповідача. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Укладений між сторонами договір носить назву "Договір фінансового лізингу.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності.

За ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Предметом лізингу укладеного договору є автомобіль марки Geely моделі Emgrand Х7, який відповідач зобов'язався передати позивачу у користування за плату на певний строк (визначення договору найму статтею 759 ЦК України).

На виконання договору при його підписанні позивач сплатив на користь відповідача авансовий платіж 40 000,00 гривень. Отримання відповідачем від позивача коштів за договором, який є нікчемним, порушує право позивача на захист власності, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.26, ч. 1 ст.27 Віденської Конвенції1986 року «Про право міжнародних договорів», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. ІІ України та ст.З Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. Разом з тим, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 807 ЦК України та є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останньою авансового платежу у розмірі 44 000,00 гривень.

Також, відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений судовий збір у розмірі 1280 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 202,203,215,220,227,806,807 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу від 26 грудня 2016 року №2071, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто-Лайф» недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто-Лайф» на користь ОСОБА_1 сплачений нею авансовий платіж згідно договору фінансового лізінгу № 2071 у розмірі 40 000,00 грн. за квитанцією № NOLY642768 від 26.12.2016 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто-Лайф» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1280,00 грн.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Херсонської області через Херсонський міський суд м. Херсона. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні на час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.В. Прохоренко