АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4312/17
Справа №633/4312/16ц Головуючий 1 інст. Танасевич О.В.
Категорія :трудові Доповідач - Швецова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Швецової Л.А.,

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрома» про стягнення грошової компенсації у звязку з порушенням строку проведення повного розрахунку при звільненні працівника, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агрома» про стягнення грошової компенсації у звязку з порушенням строку проведення повного розрахунку при звільненні працівника.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він обіймав посаду директора ТОВ «Агрома» на підставі трудового контракту від 12 березня 2009 року, який було укладено строком на три роки.

11 березня 2012 року трудові відносини припинились у звязку із закінченням строку дії контракту.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року на його користь з ТОВ «Агрома» стягнуто грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 29205 грн.63 коп., заборгованість із заробітної плати за цей же період у розмірі 326549грн.25коп. та компенсацію втрати частини доходів у звязку з несвоєчасною виплатою йому заробітної плати у розмірі 279321грн.87 коп.

Посилаючись на те, що остаточний розрахунок з ним при звільненні 11 березня 2012 року не було проведено, просив стягнути з відповідача 12 березня 2012 року по 30 грудня 2015 року у розмірі 559613грн.72 коп.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ТОВ «Агрома» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 559613 грн.72 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ТОВ «Агрома» задоволено частково, рішення апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування скарги посилається на те, що судом першої інстанції не звернуто уваги на те, що дія контракту припинена 11 березня 2012 року, а з 12 березня 2012 року був укладений новий контракт на новий термін і звертаючись до суду з позовом він просив стягнути суму за ст..117 КЗпП України у звязку з невиконанням рішення суду, щодо стягнення суми заборгованості при звільненні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з безпідставності його вимог та відсутності правової підстави для задоволення позову.

Проте погодитися із вказаним висновком суду неможливо виходячи з наступного.

Згідно до ст..213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповдіно до ст..214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

2. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч.4 ст.65 ГК України, передбачає, що контракти можуть укладатися з керівниками підприємств і є обовязковим для керівника, який має повноваження зазначені в ч.5 ст.65 ГК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Печеніжського районного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року залишене без змін, задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «Агрома» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 29205 грн. та заборгованість з заробітної плати за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 326 549 грн.

Цим же судовим рішенням встановлено, що 12 березня 2009 року між сторонами було укладено контракт на управління підприємством, за умовами якого позивач був зобовязаний виконувати обовязки директора ТОВ «Агрома».

З оглянутої в судовому засіданні суду апеляційної інстанції трудової книжки на імя ОСОБА_1 вбачається, що аркуші 47 наявний запис №35 про звільнення з займаної посади директора 11 березня 2012 року, вказане свідчить про припинення дії контракту, укладеного 12 березня 2009 року.

Та на аркуші 48 міститься запис №36 від 12.03.2012 року щодо прийняття на посад директора згідно контракту від 12.03.2012 року

Відповідно наказу від 11 березня 2012 року ОСОБА_1 був звільнений з посади у звязку з закінченням терміну контракту, проте повний розрахунок за цим контрактом з позивачем проведений не був.

12 березня 2012 року між сторонами був укладений новий контракт на управління підприємством, за умовами якого позивач був зобовязаний виконувати обовязки директора ТОВ «Агрома».

У звязку з неповним розрахунком при звільненні за контрактом від 12.03.2009р., судовим рішенням від 14 вересня 2015 року і була стягнута сума грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 29205 грн. та заборгованість з заробітної плати за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 326 549 грн.

Згідно ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст..116 КЗпП України при цьому визначальними є такі юридично значні обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ними розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Крім того, відповідно до змісту рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 про офіційне тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як вбачається з матеріалів справи, фактичний розрахунок з ОСОБА_1 було проведено лише 30 грудня 2015 року, що підтверджується письмовими поясненнями представника відповідача (а.с.49).

Враховуючи викладене, станом на день звернення з позовом до суду 28.03.2016 року ОСОБА_1 не було пропущено строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішенням Печеніжського районного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року залишене без змін був встановлений факт порушення відповідачем вимог законодавства про працю та невиплати належних позивачеві при звільненні грошових сум, а саме компенсації за невикористану відпустку за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 29205 грн. та заборгованість з заробітної плати за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 326 549 грн.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-144цс13 від 29 січня 2014 року та № 6-159цс13 від 22 січня 2014 року).

При цьому наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, відсутність коштів у роботодавця не може свідчити про відсутність його вини у невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-76цс14 від 02 липня 2014 року та № 6-64цс13 від 03 липня 2013 року).

Наведеним рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено обставини, з якими ст.117 КЗпП України пов'язує її застосування та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Але встановлене зазначеним рішенням суду порушення прав позивачів на отримання належних їм при звільненні сум продовжувало тривати до моменту фактичного виконання рішення суду.

Посилання представника відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на той факт, що трудові відносини між позивачем та ТОВ «Агрома» не припинилися 11.03.2012року і тому з позивачем укладений трудовий договір на невизначений термін, судова колегія вважає безпідставним, оскільки з матеріалів справи вбачається, що між сторонами двічі був укладений контракт відповідно до вимог ст..64, 65 ЦК України та у трудовій книжці позивача містяться записи щодо звільнення та прийняття на посаду.

Крім цього, вказані контракти ні ким не оспорені та не визнані недійсними, рішення суду, яким стягнуто суму заборгованості не скасовано.

Невиплата звільненому працівникові всіх суми, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого порушення, яким є день фактичного розрахунку.

Оскільки, фактичне виконання рішення Печеніжського районного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року відбулося 30 грудня 2015 року, то за вказаний період підлягає стягненню середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 Кількість робочих днів з 12 березня 2012 року по 30 грудня 2015 року становить 956 робочих днів.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплатіє середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Заробітна плата позивача перед звільненням становила по 12000 грн. щомісячно. У січні і лютому 2012 року було 20 та 21 робочі дні відповідно.

Таким чином середньоденна заробітна плата позивача за вказаний період складала 585,37 грн. (24000:41=585,37).

Таким чином, середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 (з 12 березня 2012 року) по день фактичного виконання рішення суду (по 30 грудня 2015 року) становить 559613 грн.72 коп., які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, враховуючи зазначені обставини, апеляційний суд, відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті позовних вимог, яким задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрома» про стягнення грошової компенсації у звязку з порушенням строку проведення повного розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агрома» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 559613 грн 72 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.А.Швецова

Судді - А.В.Котелевець

ОСОБА_3