Категорія 30Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Луценка В.В., Войтка Ю.Б.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., представника апелянта, відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» Ліповуза Д.І., представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Кухара О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в режимі відеоконференції, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки,

за апеляційною скаргою представника відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» Ліповуза Дмитра Ігоровича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

02 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія ( далі - ТДВ СК ) «Альфа-Гарант», ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Позов мотивований тим, що 19 червня 2014 року близько 15.05 години водій ОСОБА_7, керуючи автомобілем марки ЗИЛ-ММЗ державний номерний знак НОМЕР_3, рухаючись по прилеглій території по вул. Пирогова, № 151ж в м. Вінниці, допустив зіткнення з автомобілем «Опель-Омега» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням позивача, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2014 року адміністративне провадження відносно ОСОБА_4 закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. У мотивувальній частині цієї постанови суд вказав, що дії водія ОСОБА_8 не відповідали вимогам підпункту 10.1 ПДР України і знаходяться у причинному зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди. Відновлювальний ремонт коштував позивачеві 72504,10 гривні, згідно висновку експерта Вінницького відділення КНДІСЕ від 25 квітня 2016 року № 625/ 16-21 матеріальний збиток ОСОБА_4 визначений у 56525,74 гривень. Власником автомобіля «Опель-Омега» на час дорожньо-транспортної пригоди була ОСОБА_9, але володів, керував і зазнав збитків саме ОСОБА_4, який поніс всі витрати на ремонт транспортного засобу. 10 жовтня 2014 року позивач звернувся у ТДВ СК «Альфа-Гарант», яким була застрахована цивільно-правова відповідальність за шкоду, спричинену автомобілем ЗИЛ-ММЗ під керуванням ОСОБА_7, із заявою про виплату страхового відшкодування, однак отримав безпідставну відмову у такому відшкодуванні.

Враховуючи викладені обставини, висновок експерта Вінницького відділення КНДІСЕ за результатами автотоварознавчої експертизи по визначенню матеріального збитку від 25 квітня 2016 року № 625/16-21, ОСОБА_4 просив суд стягнути на свою користь з ТДВ СК «Альфа-Гарант» страхове відшкодування з врахуванням індексу інфляції в сумі 52969,00 гривень, проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 3189,70 гривень, з ОСОБА_7 та ОСОБА_6- власника автомобіля ЗИЛ-ММЗ - стягнути у солідарному порядку 8525,74 гривень у відшкодування завданої майнової шкоди ( а. с. 2-4, 159-160 ).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року позов задоволений частково, стягнуто з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_4 54451,08 гривню, з яких 49000,00 гривень - сума страхового відшкодування, 3969,00 гривень - інфляційні втрати, 1482,08 гривні - 3% річних. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 8525,74 гривень як різницю між страховим відшкодуванням і завданою шкодою, включаючи 1000,00 гривень франшизи, та 85,25 гривень у відшкодування судового збору; з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_4 стягнуто 544,51 гривні судового збору ( а. с. 190-193 ).

З таким рішенням суду першої інстанції відповідач ТДВ СК «Альфа-Гарант» в особі представника Ліповуза Д.І. не погодився, оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане судове рішення змінити в частині вимог до товариства, стягнути з останнього на користь позивача 27800,23 гривень страхового відшкодування, в іншій частині позовних вимог відмовити. Апелянт вважає судове рішення в оскаржуваній частині незаконним та необгрунтованим (а.с. 199-202).

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши суддю-доповідача, пояснення та заперечення на апеляційну скаргу представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до норм статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених представленими доказами.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 19 червня 2014 року близько 15.05 години водій ОСОБА_7, керуючи автомобілем марки ЗИЛ-ММЗ, державний номерний знак НОМЕР_3, рухаючись прилеглою територією по вул. Пирогова, № 151ж в м. Вінниці, допустив зіткнення з автомобілем «Опель-Омега» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2014 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. У мотивувальній частині цієї постанови суд вказав, що дії водія ОСОБА_8 не відповідали вимогам підпункту 10.1 ПДР України, знаходилися з технічної точки зору у причинному зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. Відновлювальний ремонт коштував позивачеві 72504,10 гривні, згідно висновку експерта Вінницького відділення КНДІСЕ від 25 квітня 2016 року № 625/16-21 матеріальний збиток ОСОБА_4 визначений у 56525,74 гривень.

Суд першої інстанції підкреслив, шо відповідач ОСОБА_7 як водій та володілець автомобіля ЗИЛ-ММЗ, д.н.з. НОМЕР_3 позов у частині вимог до нього визнав, своєї вини у вчиненій ДТП не спростував.

Керуючись нормами статей 509, 511, 524, 526, 533, 535, 625, 636, 979, 982, 988, 990, 1187, 1188, 1194 ЦК України, Законами України «Про страхування», «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_4, оскільки ДТП, що сталася 19 червня 2014 року за його участі та водія ОСОБА_7, є страховим випадком в розумінні статті 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

22 квітня 2014 року між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_7 був укладений договір № АС/6900896 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 22 квітня 2014 року по 21 квітня 2015 року, яким забезпечувалася цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ЗИЛ-ММЗ 4502. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, встановлений цим полісом в сумі 50 тисяч гривень та франшиза в сумі 1000,00 гривень. З огляду на це на користь позивача підлягало стягненню із страхової компанії 49000,00 гривень в рахунок страхового відшкодування. Решта в сумі 7525,74 гривень як різниця між страховим відшкодуванням та реально завданою шкодою і франшиза підлягають стягненню на користь позивача з винуватця ДТП ОСОБА_7

Враховуючи викладене, правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-927цс16, суд дійшов висновку, що правовідносини між сторонами у справі, виниклі на підставі укладеного між ОСОБА_7 та ТДВ СК «Альфа-Гарант» договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є грошовим зобов'язанням, тому за прострочення виконання такого зобов'язання наступає передбачена цивільно-правова відповідальність.

З висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні від 28 квітня 2017 року, слід погодитися, оскільки вони є вірними, об'єктивними, справедливими.

Оскаржуючи рішення суду, представник ТДВ СК «Альфа-Гарант» Ліповуз Д.І. наголошує на тому, що вина ОСОБА_10 як страхувальника не встановлена у передбаченому законом порядку. Ця обставина, за твердженням апелянта, є першочерговою, визначальною умовою настання відповідальності страховика - відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант». Постанова Вінницького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2014 року не є належним доказом вини ОСОБА_7 у настанні дорожньо-транспортної пригоди 19 червня 2014 року. ОСОБА_7 взагалі не притягувався до адміністративної відповідальності через дорожньо-транспортну пригоду, що мала місце за його участі, та участі ОСОБА_4 Крім цього, визнання вини ОСОБА_7 не є доказом прострочення ТДВ СК «Альфа-Гарант» виплати страхового відшкодування, тому інфляційні, 3% річних стягненню із страховика не підлягають. Апелянт критикує висновок автотоварознавчої експертизи від 25 квітня 2016 року № 625/16-21 по визначенню матеріального збитку, завданого ОСОБА_4, стверджує про розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті, лише в сумі 27800,23 гривень, враховуючи вартість деталей, що підлягають заміні в сумі 62434,10 гривні, коефіцієнт фізичного зносу належного позивачу транспортного засобу 0,7, загальну вартість робіт та матеріалів по ремонту пошкодженого автомобіля в сумі 10070, 00 гривень і 1000,00 гривень франшизи. Саме таку суму відшкодування визнав апелянт та просив у скарзі змінити відповідно оскаржуване судове рішення.

Доводи апелянта, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду від 28 квітня 2017 року, вони не заслуговують на увагу як безпідставні, необгрунтовані достовірними доказами, помилкові, такі, що суперечать нормам матеріального права, які регулюють виниклі і наявні між сторонами у справі правовідносини.

Частиною третьою статті 309 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Враховуючи дану норму Закону, належить визнати не заслуговуючими на увагу доводи апеляційної скарги щодо процесульних порушень, допущених судом першої інстанції під час вирішення цієї справи в режимі відеоконференції.

Колегія суддів апеляційного суду вважає доцільним наголосити, що в постанові Вінницького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2014 року чітко було зазначено, що дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам підпункту 10.1 Правил дорожнього руху України і знаходяться у причинному зв'язку з виникненням дооржньо-транспортної пригоди. Дана постанова ніким не оскаржувалася, ОСОБА_7 визнав свою вину в ДТП, що мала місце 19 червня 2014 року. Після цього 13 жовтня 2014 року позивач звернувся до страховика - відповідача у справі із заявою про виплату страхового відшкодування, яка у встановлені строки не була задоволена. З огляду на ці фактичні обставини слід критично оцінювати позицію представника ТДВ «СК «Альфа-Гарант» щодо відсутності зі сторони страхової компанії порушення прав позивача на час його звернення 02 серпня 2016 року в суд з даним позовом.

Такий висновок узгоджується з тим фактом, що апелянт визнає правомірність вимоги позивача щодо виплати страхового відшкодування, однак не погоджується з розміром цього відшкодування, визначивши його в сумі 27800,23 гривень.

Крім цього, в абзаці третьому пункту четвертого постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи чи кримінального провадження з огляду на правила чинного у відповідний період КПК України, це не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності; докази стосовно вини, а відтак цивільно-правової відповідальності повинні досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

У висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Вінницькій області (а.с.6-9) від 04 вересня 2014 року № 303а зазначено, що у дорожній ситуації, що склалася, дії водія ЗИЛ-ММЗ, д.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 не відповідали вимогам підпункту 10.1 ПДР України, з технічної точки зору вони знаходилися у причинному зв'язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Тобто, страхові виплати проводяться, коли є в першу чергу факт страхової події. При цьому надається оцінка встановленню вини страхувальника у настанні страхової події як заподіювача шкоди.

Неспроможними слід визнати доводи апелянта в частині того, що шкода має відшкодовуватися з врахуванням зносу автомобіля, оскільки така позиція суперечить статті 1192 ЦК України, яка передбачає необхідність визначення розміру збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У контексті викладеного слід мати на увазі роз'яснення пункту 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», де зазназначено наступне. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність ( наприклад автомобіля ), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна ( у разі відшкодування збитків ).

Критикуючи висновок судової автотоварознавчої експертизи від 25 квітня 2016 року № 625/16-2, апелянт разом з тим під час вирішення спору судом першої інстанції не заявляв клопотань про призначення додатової чи повторної відповідної судової експертизи. Суд обгрунтовано та вмотивовано поклав експертний висновок в основу свого рішення, врахував визначений сторонами договору обов'язкового страхування ліміт страхової відповідальності, вину відповідача ОСОБА_7 як причину ДТП, що мала місце, та керуючись нормами матеріального права, що регулюють правовідносини між сторонами у справі, законно й справедливо вирішив цей спір, дотримавшись при цьому вимог статей 11, 31, 215 ЦПК України, правильно визначившись зі спірними правовідносинами.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись нормами статей 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія cуддів апеляційного суду -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» Ліповуза Дмитра Ігоровича відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте вона може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом: