Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/6550/16-ц

Провадження № 2/185/227/17

25 липня 2017 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючий суддя Бабій С.О., за участю секретаря судового засідання Шмик К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію заподіяної моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

27.07.2016 р. (як вбачається із відбитка штемпеля установи звязку на конверті поштового відправлення, а.с.18) позивач ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з даним позовом, яким просив визнати причину звільнення позивача незаконним і поновити позивача на роботі в ОСОБА_2 юридичному інституті МВС України на посаді фахівець (фахівець) редакційно-видавничого відділення відділу організації наукової роботи, а також стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17 351 грн.49 коп. В обґрунтування позову посилається на те, що позивач з 20.05.2010р. працював в ОСОБА_2 юридичному інституті Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3, який було реорганізовано в ОСОБА_2 юридичний інститут МВС України Роспорядженням Кабінету Міністрів України від 27.07.2011р.№727-р за Наказом МВС України №490 від 28.07.2011р., спеціалістом (фахівцем) видавничого відділення відділу організації наукової роботи. З 29.07.2013р. у звязку з організаційними заходами фахівець (фахівець) редакційно-видавничого відділення відділу організації наукової роботи. 1 лютого 2015р. позивача було звільнено за прогул п.4 ст.40 КЗпП. Крім цього виплата заробітної плати (не в повному об'ємі) зупинено з грудня 2014р. Своє звільнення «за прогул» та зупинку виплати заробітної плати вважає незаконним і необґрунтованим, оскільки позивач проживає в зоні АТО м. Донецьку. ОСОБА_2 юридичний інститут МВС України в звязку з цим був евакуйований в м. Кривий Ріг. Про зміни в організації установи та організаційні заходи що до зміни штатного розкладу позивача ніхто з відповідальних робітників не повідомив, хоча за весь цей час позивач знаходився в м. Донецьку, з міста не виїжджав, знаходився за адресою реєстрації, міський та мобільний номер телефону не змінював. Про намір звільнити позивача ніхто з відповідальних осіб не повідомив. Проживаючи на території проведення АТО відсутність позивача на роботі обумовлена необхідністю збереження життя та здоров'я, вимушений простій на робочому місці виник з причини проведення АТО. Згідно листа Мінсоцполітики України від 08.07.2014р. №7302/3/14/13 позивач не може бути звільнений по п.4 ч.І ст.40 КЗпТ на підставі «прогул», а згідно листа Мінсоцполітики від 11.08.2014р. №8946/14-14/13 заробітна плата за період вимушеного простою, який виник не по вині позивача, а по причині проведення АТО, повинно оплачуватись не нижче 2/3 тарифної ставки окладу.

Також позивачем 06.09.2016 р. було подано до суду клопотання про поновлення пропущеного строку, яким просить поновити позивачу пропущений строк для звернення до суду до ОСОБА_2 Юридичного інституту МВС України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.23-24). В обґрунтування клопотання посилається на те, що строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України, були пропущені позивачем з поважних причин, оскільки позивач проживає на території проведення АТО, що стало основною причиною та у зв'язку з небезпекою для життя та здоров'я. Ознайомившись з роз'ясненням, наданим Мінсоцполітики в листі від 08.07.2014р. №7302/14-14/13. та листа Мінсоцполітики від 11.08.2014р. №8946/14-14/13 позивач був впевнений, що цими актами він зберігає своє робоче місце та заробітну плату на період вимушеного простою (ст.34 КЗпП). Одержаний витяг з наказу ДЮІ МВС України від 03.02.2014 №34 о/с про звільнення за ст..40 п. 4 КЗпП України (за прогул) вказував на підставу: Наказ ДЮІ від 31.01.2014 №13, з яким категорично відказали ознайомити законного представника позивача.

Разом із клопотанням позивача від 08.12.2016 р. останній надав виправлений розрахунок середньої заробітної плати та розрахунок середнього заробітку за весь час затримки на період вимушеного прогулу, у якому вказує що період невиплати заробітної (плати) з грудня 2014 р. по липень включно 2016 р. становить 410 днів, а середній заробіток за вказаний час затримки становить 17 478, 30 грн.(а.с.88, 89).

У судове засідання позивач не зявився, надав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності (а.с.104).

Представник відповідача у судове засідання не зявився. До суду було надано заперечення проти позову від 14.09.2016 р., згідно з якими відповідач позовні вимоги не визнає з підстав, викладених у його запереченнях, й просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.31-34). Свої заперечення обґрунтовує тим, що 20.05.2010 р. позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ОСОБА_2 юридичного інституту Луганського державного університету внутрішніх справ на посаду спеціаліста видавничого відділу організації наукової роботи. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.09.2007 № 729-р «Про присвоєння Луганському державному університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3» Луганському державному університету внутрішніх справ присвоєно ім'я ОСОБА_3. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.07.2011 № 727-р «Про реорганізацію мережі вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» ОСОБА_2 юридичний інститут виділено зі складу Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3 та віднесено до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України.

08.07.2014 о 14.00 годині невідомими озброєними особами було захоплено головну базу ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України (м. Донецьк, пр. Засядька, 13). За фактом захоплення території інституту також було проінформовано МВС України та ГУМВС України в Донецькій області. Інформацію внесено до ЄРДР за № 0001807. О 22.00 годині озброєні невідомі особи залишили територію інституту та попрямували у невідомому напрямку. Територія перейшла під контроль працівників інституту.

09.07.2014 позивач отримала у відділі кадрового забезпечення інституту свою трудову книжку. В той же день, приблизно о 12.00 годині, невідомі озброєні особи, у кількості приблизно тридцять осіб, повторно захопили територію інституту, та з цього часу представники інституту доступу до цієї території не мають, територія контролюється невідомими озброєними особами.

10.07.2014 за наказом № 1000 ректора інституту, у зв'язку із ускладненням суспільної обстановки у м. Донецьку та обставинами які відбулися 08 та 09.07.2014 на території ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України, враховуючи неможливість функціонування навчального закладу за своєю юридичною адресою, тимчасово, до прийняття остаточного рішення МВС України, місцем розташування навчального закладу стала адреса: пр. Будівельників, 145, м. Маріуполь.

01.08.2014 комісією ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України було складено акт про те, що з огляду на події, зазначені в наказі ДЮІ МВС України від 10.07.2014 № 1000 щодо зміни місця розташування навчального закладу через неможливість функціонування за своєю юридичною адресою у м.Донецьку, станом на 01.08.2014 працівникам підрозділів інституту, не задіяним в організації роботи приймальної комісії та навчального процесу, після закінчення відпусток (у тому числі соціальних) не може бути забезпечено організаційні умови, необхідні для виконання ними роботи згідно ч.І ст. 34 КЗпП, встановлено факт простою не з вини працівників у ряді підрозділів інституту, в тому числі у відділі організації наукової роботи.

04.08.2014 наказом №1011 ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України визнано встановленим факт відсутності організаційних умов, необхідних для виконання роботи - простою не з вини працівників, затверджено список підрозділів інституту, які перебувають у простої не з вини працівників без виникнення виробничої ситуації та список працівників цих підрозділів. Додатком 1 цього наказу серед підрозділів ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України, які перебувають у простої, зазначено відділ організації наукової роботи, а у Додатку 2 зазначеного наказу серед працівників, які перебувають у простої зазначена фахівець редакційно-видавничого відділення відділу організації наукової роботи ОСОБА_1.

Наказом МВС України від 30.09.2014 № 1010 дозволена тимчасова дислокація ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України на базі Криворізького факультету Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ (м. Кривий Ріг).

Також 01.12.2014 наказом №1106 ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України було зобов'язано працівників інституту, що працюють за вільним наймом прибути для реєстрації у ОСОБА_2 юридичному інституті у період з 03.12.2014 до 08.12.2014. Місцем реєстрації визначено адресу: 7-й Зарічний мікрорайон, 24, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, та як виняток, пр. Будівельників, 145, м. Маріуполь Донецької області. Через відсутність поштового сполучення з м. Донецьком інформацію щодо прибуття на реєстрацію працівників інституту додатково було розміщено на офіційному сайті інституту.

14.11.2014 наказом №256 МВС України (наказ ДЮІ МВС України від 03.12.2014 № 1107) внесено зміни до штату ОСОБА_2 юридичного інституту, якими було скорочено редакційно-видавниче відділення відділу наукової роботи, в тому числі посаду, яку займала ОСОБА_4

У встановлені терміни ОСОБА_1 до інституту не прибула, на роботу не вийшла, що підтверджується табелем робочого часу за грудень 2014 року, рапортом начальника відділу організації наукової роботи ОСОБА_5, актом від 09.12.2014 та рапортом старшого інспектора групи інспекції з особового складу ОСОБА_6 Таким чином, позивач припустилася прогулу, а саме відсутності на роботі без поважних причин у період з 09.12.2014 до 31.01.2015 та наказом ректора ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України від 03.02.2015 її було звільнено за ст. 40 п.4 КЗпП України (за прогул).

Також відповідач вказує, що трудова книжка позивача знаходилась у останього на руках, копію наказу про звільнення 25.05.2016 отримала представник позивача за довіреністю ОСОБА_7, тому просить застосувати до вимог позивача наслідки спливу місячного строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення згідно ч.1 ст.233 КЗпП України. Також вказує, що ОСОБА_2 юридичний інститут МВС України є установою, фінансування якої здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та відповідно до Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям ОСОБА_2 та Луганської областей (затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595 заробітна плата та виплати за час щорічної відпустки установивиплачується в установі, яка переміщена на контрольовану територію, якщо установа продовжує функціонувати і працівники виконують свої обов'язки. Не зважаючи на те, що 30.09.2014 ОСОБА_2 юридичному інституту було дозволено тимчасове розміщення в м. Кривий Ріг, куди інститут було переміщено, позивач продовжував залишатися на території непідконтрольній Україні, будь якої інформації стосовно перебування позивача на території підконтрольній Україні не надходило. Підстав для виплати позивачу заробітної плати не було та не має.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, враховуючи наступне:

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 20.05.2010 р. позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ОСОБА_2 юридичного інституту Луганського державного університету внутрішніх справ на посаду спеціаліста видавничого відділу організації наукової роботи, що підтверджується записом № 8 у трудовій книжці позивача (а.с.6, звор.бік). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.09.2007 № 729-р «Про присвоєння Луганському державному університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3» Луганському державному університету внутрішніх справ присвоєно ім'я ОСОБА_3. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.07.2011 № 727-р «Про реорганізацію мережі вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» ОСОБА_2 юридичний інститут виділено зі складу Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3 та віднесено до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України.

Суд вважає загальновідомим є той факт, що Указом Президента № 405/2014 від 14.04.2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції на території ОСОБА_2 та Луганської областей.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із пунктом 1 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Донецьк, де зареєстровано позивача (а.с.4, звор. бік).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом», передбачено, що район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Такий наказ стосовно визначення районів проведення АТО був виданий - останній і чинний на поточний день є наказ керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», відповідно до якого районами проведення АТО визначені Донецька та Луганська області (без виключень). Це означає, що всі населенні пункти ОСОБА_2 та Луганської областей є районами проведення АТО.

Відповідно до розписки від 09.07.2014 р., позивач отримав від відповідача ОСОБА_2 Юридичного інституту МВС України трудову книжку (а.с.53), що позивачем не заперечується (а.с.84).

Наказом ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України № 1000 від 10.07.2014 р. тимчасово, до прийняття остаточного рішення МВС України місцем розташування відповідача було визначено пр. Будівельників, 145, м. Маріуполь. (а.с.41)

Наказом ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України №1011 від 04.08.2014 р. визнано встановленим факт відсутності організаційних умов, необхідних для виконання роботи - простою не з вини працівників, затверджено список підрозділів інституту, які перебувають у простої не з вини працівників без виникнення виробничої ситуації та список працівників цих підрозділів. Додатком 1 цього наказу серед підрозділів ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України, які перебувають у простої, зазначено відділ організації наукової роботи, а у Додатку 2 зазначеного наказу серед працівників, які перебувають у простої зазначена фахівець редакційно-видавничого відділення відділу організації наукової роботи ОСОБА_1.

Наказом ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України №1106 від 01.12.2014 р. працівників інституту, що працюють за вільним наймом, було зобов'язано прибути для реєстрації у ОСОБА_2 юридичному інституті у період з 03.12.2014 до 08.12.2014 за адресою 7-й Зарічний мікрорайон, 24, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області (а.с.44) Також наказом дозволено, як виняток, прибуття працівникам за адресою пр. Будівельників, 145, м. Маріуполь Донецької області. Доказів особистого повідомлення відповідачем позивача відповідачем не надано.

03.12.2014 р. наказом № 110 ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України було внесено зміни до штату ОСОБА_2 юридичного інституту, відповідно до яких, зокрема, було скорочено редакційно-видавниче відділення відділу наукової роботи, в тому числі посаду, яку займала позивач ОСОБА_4 (а.с.45-46).

31.01.2015 р. позивача було звільнено з посади фахівця (фахівеця) редакційно-видавничого відділення відділу організації наукової роботи за ст. 40 п.4 КЗпП України (за прогул) (а.с.14).

Суд погоджується із доводами позивача про те, що відповідач без належних правових підстав звільнив позивача із займаної посади.

Так, відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Із системного аналізу трудового законодавства вбачається, що прогул це невиконання працівником своїх трудових обовязків внаслідок відсутності на роботі без поважних причин.

Власник має право розірвати трудовий договір на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. При чому, поважними причинами в даному випадку є причини, що виключають вину працівника.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Разом з тим відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці, не може вважатися прогулом, якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча до нього і може бути застосовано інше дисциплінарне стягнення.

За відсутності доказів належного повідомлення відповідачем позивача про зміну такої істотної умови трудового договору, як місце роботи, у відповідача були відсутні правові підстави для визнання часу відсутності позивача на роботі у період з 09.12.2014 до 31.01.2015 р. таким, що допущено без поважних причин, відтак суд дійшов висновку, що звільнення позивача із посади фахівець (фахівець) редакційно-видавничого відділення відділу організації наукової роботи ОСОБА_2 юридичного інституту МВС України, відбулося всупереч чинному законодавству України та без належних правових підстав. При цьому суд поділяє позицію Міністерства соціальної політики України, викладену в листі № 7302/3/14-14/13 від 08.07.2014 року. Відповідно до цих розяснень робітники, які не виходять на роботу у звязку з переміщенням із районів проведення анти терористичної операції, або ті, які залишаються в таких районах під час проведення анти терористичної операції і не мають можливості виходити на роботу у звязку з безпекою для життя і здоровя, не можуть бути звільнені на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за «прогул».

Одночасно, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Як підтверджено матеріалами справи, трудова книжка позивача (а.с.6-7 знаходиться у останнього з 09.07.2014 р. (а.с.53), а копію наказу про звільнення позивач отримав через представника (за довіреністю від 22.03.2016 р., а.с.8-9) ОСОБА_7 25.05.2016 р (а.с.52).

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Суд критично оцінює посилання позивача на те, що строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України, були пропущені позивачем з поважних причин, оскільки позивач проживає на території проведення АТО, що стало основною причиною та у зв'язку з небезпекою для життя та здоров'я, через ознайомлення позивачем із роз'ясненням, наданим Мінсоцполітики в листі від 08.07.2014р. №7302/14-14/13. та листа Мінсоцполітики від 11.08.2014р. №8946/14-14/13, а також тим, що одержаний витяг з наказу ДЮІ МВС України від 03.02.2014 №34 о/с про звільнення за ст..40 п. 4 КЗпП України (за прогул) вказував на підставу: Наказ ДЮІ від 31.01.2014 №13, з яким категорично відказали ознайомити законного представника позивача, оскільки із змісту ухвали Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.07.2016 р. у справі 212/3009/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Юридичного Інституту МВС України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію заподіяної моральної шкоди, якою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Юридичного Інституту МВС України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію заподіяної моральної шкоди було визнано неподаною та повернуто позивачеві, випливає, що ще 25 травня 2016 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла вищевказана позовна заява, в якій позивач просив визнати причину її звільнення незаконною і поновити її на роботі в ОСОБА_2 юридичному інституті МВС України на посаді фахівець (фахівець) редакційно-видавничого відділення відділу організації наукової роботи, а також стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 15414,37 грн. та грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. Вказана ухвала набрала законної сили 08.07.2016 р. (а.с.106-107). Як вже вказував суд, із позовом до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позивач звернувся лише 27.07.2016 р.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 17 351 грн.49 коп. за період із грудня 2014 р. по липень 2016 р. включно, із врахуванням проведеного позивачем розрахунку середнього заробітку весь час затримки у сумі 17 478, 30 грн. (а.с.88, 89), суд виходить із наступного.

Строки розрахунку при звільненні позивача визначені ст. 116 КЗпП України. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.Згідно з вимогами ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Позивачем на надано доказів того, що на момент звільнення відповідачем не було сплачено позивачу які-небудь належні останньому кошти. Відтак, відмова у позовній вимозі про поновлення позивача на роботі зумовлює відмову суду у вимозі позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка має похідний характер.

При зверненні до суду позивачем судовий збір з позовної заяви не сплачувався на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до частини 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3,11,15, 57-61, 208-210, 212 - 215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати по справі по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій