Справа № 463/4235/15 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/1276/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_3 Таджибая Курбанбаєвича, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави,-

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року позивач ПАТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави та стягнення солідарно частини заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивували тим, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №910.79491 від 02.08.2011 року, відповідно до умов якого відповідачу було надано позивачем кредитні кошти на купівлю автомобіля PEUGEOT EXPERT FL20, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) VIN-VF3XURHKHBZ029397, VF3XURHKHBZ029397, реєстраційний № НОМЕР_1, в сумі 182 845,70 грн. із сплатою річної процентної ставки та визначенням строку користування коштами у відповідності до графіку. Позивач кошти відповідачу надав, свої обовязки за договором виконав. Проте, всупереч умовам договору та положенням законодавства, відповідач ОСОБА_3 свої обовязки не виконує, не забезпечив своєчасне повернення коштів у відповідності до графіку повернення коштів, внаслідок чого утворилась заборгованість.

В забезпечення виконання зобовязань між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем ОСОБА_3 01.11.2011 року укладено договір застави транспортного засобу - PEUGEOTEXPERT FL20, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) VIN-VF3XURHKHBZ029397, реєстраційний № НОМЕР_1.

Окрім цього, в забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 11.02.2015 року. Відповідно до умов вказаного договору, поручитель відповідає перед банком солідарно в межах суми 50 грн. у випадку прострочення позичальником сплати чергових платежів більше ніж на 30 днів.

Оскільки зобовязання відповідачів перед банком не виконанні, заборгованість не погашена, позивач просить звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу його будь-якій особі покупцю за ціною не нижче ринкової, яка буде визначена субєктом оціночної діяльності, для чого надати позивачу всі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, а також стягнути з обох відповідачів солідарно частину заборгованості за кредитним договором, яка виникла внаслідок неналежного виконання цього договору, в сумі 50 грн. та судові витрати.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_3 Таджибая Курбанбаєвича, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави - відмовлено.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2016 року оскаржив позивач ПАТ «Ідея Банк», подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права. Покликається на приписи ст. ст. 612, 613, 1050, 1048 ЦПК України.

Зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог. Так, на думку апелянта, позивач правомірно звернувся до суду із зазначеним позовом, оскільки, в жодному пункті Кредитного договору, як і чинним законодавством, не передбачено, що Банк має право на звернення до суду виключно після пред»явлення кредитодавцем вимоги до позичальника про дострокове повернення кредиту та отримання позичальником такої вимоги. Також не позбавляє права звернутися до суду з відповідною позовною заявою про захист свого порушеного права, шляхом звернення стягнення на предмет застави і стягнення заборгованості, ненаправлення та неотримання такої вимоги позичальником. Вважає, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов»язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його використовує.

На думку апелянта, суд першої інстанції помилково, без будь-яких доказів прийшов до висновку про те, що відповідач не міг виконати зобов»язання перед банком, оскільки проживає у Луганській області. При цьому звертає увагу на те, що місце реєстрації, зазначене у паспорті, не є свідченням фактичного місця проживання, а відтак не може стверджувати про неможливість вносити платежі у інших місцях.

Докази про існування перешкод для виконання відповідачем своїх зобов»язань перед банком, а також про відмову позивача прийняти належне виконання зобов»язань від відповідача в матеріалах справи відсутні.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту цивільних прав та обов»язків визначені ст.16 ЦК України.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що 02.08.2011 року між ПАТ «Ідея Банк» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №910.79491 (а.с.20-21) , за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 182 845,70 грн. для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу, а саме автомобіля марки «PEUGEOT EXPERT FL20», 2011 року випуску, з визначенням строку користування коштами у відповідності до графіку.

За користування кредитом позичальник сплачує річну процентну ставку, яка визначається відповідно до умов кредитного договору.

Параграфом 4 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний протягом дії договору сплачувати кредит та проценти у вигляді ануїтетних платежів щомісячно в терміни та у сумах, визначених у Графіку щомісячних платежів, що є додатком №1 до договору.

Згідно з Графіком щомісячних платежів, датою внесення позичальником чергового платежу визначено 02 число кожного місяця (а.с.22-23).

Відповідно до п.4 параграфу 6 кредитного договору, банк має право змінювати в односторонньому порядку свої ОСОБА_3 (окрім процентної ставки), повідомивши про це позичальника у спосіб, передбачений договором, вказавши дату, з якої починають діяти зміни/нові тарифи.

У відповідності до п.1 параграфу 8 кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, зокрема, у разі прострочення оплати чергового ануїтетного платежу (його частини) більше ніж на 30 днів.

Позивач своє зобов»язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти для придбання автомобіля.

Відповідач ОСОБА_3 свої обовязки належним чином виконував лише до 21 березня 2014 року, однак в подальшому такі не виконує, не забезпечує своєчасне повернення коштів у відповідності до графіку повернення коштів. Так, останній платіж відповідачем здійснено 21 березня 2014 року, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 195 313, 98 грн., яка складається з: основного боргу в сумі 56 601, 04 грн., простроченого боргу в сумі 68 536,55 грн., прострочених процентів в сумі 47 095,01 грн., строкових процентів в сумі 1 113, 8 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов»язань за період з 14 серпня 2014 року по 14 серпня 2015 року в сумі 20 899,75 грн., дебіторської заборгованості в сумі 1 067, 83 грн.

За приписами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов»язння є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання).

Відповідно до приписів ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з врахуванням приписів постанови Правління Національного Банку України №466 від 06.08.2014 року «Про призупинення здійснення фінансових операцій» та постанови Правління Національного Банку України №435 від 22.07.2014 року, якою затверджено Інструкцію щодо організації роботи банківської системи в надзвичайному режимі, виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 є мешканцем Луганської області, позивачем не представлено суду відомостей щодо режиму роботи відділень ПАТ «Ідея Банк» в Станично-Луганському районі Луганської області (за місцем проживання позичальника) та щодо порядку здійснення розрахунків за кредитними зобов'язаннями позичальниками, які проживають на території цього населеного пункту. Відтак, прийшов до висновку про те, що у зв'язку з призупиненням банками України здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах Луганської та Донецької областей, які не контролювались у спірний період українською владою, відповідач ОСОБА_3 не міг виконати свій обов'язок перед позивачем по сплаті заборгованості за кредитним договором, а тому, згідно з нормами ст.ст.612 ч.4, 613 ч.1, 2 ЦК України, не вважається таким, що допустив порушення виконання зобов'язань за кредитним договором, і правових підстав для задоволення даного позову немає.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

З Постанови Правління Національного Банку України №466 від 06.08.2014 року «Про зупинення здійснення фінансових операцій» вбачається, що банки України призупинили здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою. В той же час, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 Таджибай Курбанбаєвич проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085 (з наступними змінами) с.Нижня Вільхова Станично-Луганського району Луганської області не перебувало у переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному об»ємі свої повноваження і лише в період 02.12.2015 року і по даний час такий внесено до переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. Таким чином, на час припинення відповідачем здійснення платежів до банку, тобто станом з березня 2014 року і по 02.12.2015 року та з 02.12.2015 року і по даний час (с.Нижня Вільхова Станично-Луганського району Луганської області ) не перебуває у переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному об»ємі свої повноваження. А відтак, помилковими є висновки суду щодо застосування приписів постанови Правління Національного Банку України №466 від 06.08.2014 року «Про призупинення здійснення фінансових операцій» та постанови Правління Національного Банку України №435 від 22.07.2014 року, якою затверджено Інструкцію щодо організації роботи банківської системи в надзвичайному режимі.

Окрім того, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що кредитний договір від 02.08.2011 року укладався сторонами у м.Львові (а.с.20-23), договір застави від 01.11.2011 року (а.с.24-25) укладався сторонами в м.Івано-Франківську. Таким чином, відповідачу були відомі реквізити банківської установи поза межами Луганської області.

Також, як вбачається з матеріалів справи, про зміну свого місця проживання відповідач позивача не повідомляв.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що посилання суду першої інстанції на неможливість виконання умов кредитного договору відповідачем є припущенням, які жодним доказом не підтверджені.

Водночас суд першої інстанції не врахував норми ст. 537 ЦК України, згідно із якою боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі:

1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання;

2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку;

3) відсутності представника недієздатного кредитора.

Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит.

Із наведеного вбачається, що відмова кредитора від запропонованого боржником виконання договору може мати місце лише тоді, коли кредитор може прийняти виконання від боржника, однак із суб»єктивних причин відмовляється це зробити, натомість не можна вважати відмовою об»єктивну неможливість прийняти виконання боржника, оскільки в такому випадку матиме місце не відмова від прийняття виконання, а лише неможливість прийняти виконання.

В забезпечення виконання зобовязань між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем ОСОБА_3 01.11.2011 року було укладено договір застави транспортного засобу, автомобіля марки «PEUGEOT EXPERT FL 20», 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) VIN-VF3XURHKHBZ029397, реєстраційний № НОМЕР_1 ( а.с.24-25).

Окрім цього, в забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 11.02.2015 року. Відповідно до умов вказаного договору, поручитель відповідає перед банком солідарно в межах суми 50 грн. у випадку прострочення позичальником сплати чергових платежів більше ніж на 30 днів (а.с.12).

Враховуючи наявність простроченої заборгованості відповідача ОСОБА_3 за кредитним договором, позивач ПАТ «Ідея Банк» скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту, що було передбачено п.1 параграфу 5 Кредитного договору, пред»явивши позов до суду і обравши засобом правового захисту вимоги про звернення стягнення на предмет застави та солідарне стягнення з боржника і поручителя передбаченої договором поруки частини заборгованості за кредитним договором.

Суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212214 ЦПК України на вказане вище уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не врахував, що відсутні обставини, які звільняють відповідача від виконання обовязку з погашення кредитної заборгованості та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення з наступних підстав.

Виконання зобов'язань за кредитним договором було забезпечене заставою транспортного засобу, для купівлі якого надавався позичальнику кредит (параграф 3 кредитного договору), на підставі договору застави транспортного засобу, укладеного між сторонами 01.11.2011 року (а.с.24-25).

Застава є способом забезпечення зобовязань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України).

Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначений Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відповідно до статті 24 якого звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України).

Згідно зі статтею 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом правових позицій викладених у постанові Верховного Суду України від 6 березня 2013 року, які відповідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

З урахуванням норм матеріального права і положень кредитного договору, де згідно з графіком щомісячних платежів, датою внесення позичальником чергового платежу визначено 02 число кожного місяця, договору застави, а також виписки по особовому рахунку, з якої вбачається, що останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив 21 березня 2014 року, колегія суддів приходить до висновку, що право вимоги у позивача до відповідача ОСОБА_3 настало з 2 травня 2014 року, а відтак і про наявність у даному випадку у позивача права на звернення стягнення на предмет застави. Тому позов слід задовольнити та в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором № 910.79491 від 02.08.2011року в сумі 195 313, 98 грн., яка складається з: основного боргу в сумі 56 601, 04 грн., простроченого боргу в сумі 68 536,55 грн., прострочених процентів в сумі 47 095,01 грн., строкових процентів в сумі 1 113, 8 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов»язань за період з 14 серпня 2014 року по 14 серпня 2015 року в сумі 20 899,75 грн., дебіторської заборгованості в сумі 1 067, 83 грн., звернути стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки «PEUGEOT EXPERT FL20», 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) VIN-VF3XURHKHBZ029397, шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь - якій третій особі, покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб»єктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу.

Також, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11.02.2015 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з яким, порукою ОСОБА_4 було забезпечено виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором на суму 50 грн. (а.с.12).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Згідно із частини четвертої статті 559 цього Кодексу порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно п. п. 2, 4 договору поруки поручитель зобов»язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов»язань, передбачених кредитним договором в сумі 50 грн. 00 коп.

За приписами п.10 договору поруки кредитор набуває права вимоги до поручителя за цим договором у випадку прострочення боржником оплати чергового ануїтентного платежу (та/або його частини), інших обов»язкових платежів за кредитним договором більше ніж на 30 днів.

Згідно із п.13 договору такий вступає в силу з моменту його підписання та діє 5 років з дати остаточного погашення, визначеної договором, основного зобов»язання, забезпеченого порукою.

Як вбачається з матеріалів справи договір поруки укладено 11 лютого 2015 року. Строк користування кредитними коштами визначено до 02 серпня 2016 року. Згідно з графіком щомісячних платежів, датою внесення позичальником чергового платежу визначено 02 число кожного місяця, таким чином датою чергового платежу після укладення договору поруки було 02 березня 2015 року. Згідно виписки по особовому рахунку, 02 березня 2015 року та після цієї дати боржник чергового ануїтентного платежу (та/або його частини) а також інших обов»язкових платежів за кредитним договором не вносив, а відтак право вимоги до поручителя настало через 30 днів від цієї дати, тобто з 02 квітня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому встановлено строк його дії - 5 років з дати остаточного погашення, визначеної договором, основного зобов»язання, забезпеченого порукою.

Отже, порука це строкове зобовязання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що банк отримав право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту, починаючи зі спливом тридцятиденного терміну від часу несплати чергового платежу, протягом наступних шести місяців.

Із цим позовом ПАТ «Ідея Банк» звернувся до суду 27 серпня 2015 року, тобто у межах визначенх законом та договором, підстави для визнання поруки припиненою відсутні, тому позов і в цій частині підлягає до задоволення, а саме, слід стягнути солідарно з ОСОБА_3 Таджибаю Курбанбаєвича та ОСОБА_4 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № 910.79491 від 02.08.2011 року в сумі 50 грн. 00 коп. ( п»ятдесят грн. 00 коп.).

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню із відповідачів в користь позивача судові витрати.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Суд першої інстанції неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи, вважав такі обставини встановленими, хоча вони не були доведені, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Це, відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України, є безумовними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення - про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_3 Таджибая Курбанбаєвича, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави - задовольнити.

В рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором № 910.79491 від 02.08.2011року в сумі 195 313, 98 грн., яка складається з: основного боргу в сумі 56 601, 04 грн., простроченого боргу в сумі 68 536,55 грн., прострочених процентів в сумі 47 095,01 грн., строкових процентів в сумі 1 113, 8 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов»язань за період з 14 серпня 2014 року по 14 серпня 2015 року в сумі 20 899,75 грн., дебіторської заборгованості в сумі 1 067, 83 грн., звернути стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки «PEUGEOT EXPERT FL20», 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) VIN-VF3XURHKHBZ029397, шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь - якій третій особі, покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб»єктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 Таджибая Курбанбаєвича та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № 910. 79491 від 02.08.2011 року в сумі 50 грн. 00 коп. ( п»ятдесят грн. 00 коп.).

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» витрати по сплаті судового збору з ОСОБА_3 Таджибая Курбанбаєвича в сумі 3590 грн. 03 коп. ( три тисячі п»ятсот дев»яносто грн. 03 коп.). та з ОСОБА_4 в сумі 511 грн. 56 коп. ( п»ятсот одинадцять грн., 56 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді : Бойко С.М.

ОСОБА_5