Справа №467/478/17 22.11.2017 22.11.2017 22.11.2017
Справа № 467/478/17 Суддя першої інстанції: Кірімова О.М.
Провадження № 22-ц/784/2274/17 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Крамаренко Т.В.,

суддів: Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання: Шагай О.А.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_2, представника відповідачки -ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку в майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку майна, -

в с т а н о в и л а:

В травні 2017 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку в майні.

Позивачка зазначала, що з 1980 року по 1983 рік перебувала з ОСОБА_9 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_8. За період шлюбу за спільні кошти 10 грудня 1982 року був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1.

У 2017 році їй стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік, ОСОБА_9, після смерті якого відкрилася спадщина, в тому числі і на вказаний вище будинок. Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 до нотаріуса звернувся їх спільний з померлим, син - ОСОБА_8, а також діти померлого: донька - ОСОБА_6, а син - ОСОБА_7, відмовився від належної йому частки спадкового майна на користь ОСОБА_6. Дружина померлого, ОСОБА_4, відмовилась від належної їй частки спадкового майна на користь ОСОБА_6 На її звернення до нотаріальної із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя після смерті її колишнього чоловіка їй було відмовлено та запропоновано звернутися з позовом до суду.

Посилаючись на викладене та на те, що житловий будинок є спільною сумісною власністю її та померлого колишнього чоловіка позивачка просила суд визнати домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_5, та визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаного домоволодіння.

В серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із зустрічним позовом, який обґрунтовувала тим, що 26 січня 1980 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 було укладено шлюб, який фактично припинився між ними у грудні 1980 року. За час спільного проживання у них народився син - ОСОБА_7 та донька ОСОБА_6 З січня 1981 року вона проживала із ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та мешкали у будинку, що належав бабі ОСОБА_9 - ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_1 до серпня 1981 року. За час спільного проживання у них народився син - ОСОБА_7 та донька ОСОБА_6

У квітні 1981 року ОСОБА_9 продав належний його батькові будинок за адресою АДРЕСА_2 та за виручені кошти придбав житловий будинок по АДРЕСА_1 для спільного з нею проживання. У серпні 1981 року вона разом із чоловіком переїхали до вказаного будинку, де і мешкали до дня смерті ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_1. У грудні 1982 року ОСОБА_9 оформив договір купівлі-продажу придбаного ним будинку, де на теперішній час проживає вона та їх донька ОСОБА_6

31 травня 1986 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_9 за час спільного проживання із ОСОБА_9, а саме з серпня 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 вона з чоловіком спільно, істотно поліпшили даний будинок шляхом добудови веранди та тамбуру, побудовано три нові сараї, нову літню кухню та веранду до літньої кухні, новий гараж. Зазначені поліпшення привели до істотного збільшення вартості спірного будинку у своїй ціні. Так, на момент придбання будинок коштував 1355 крб., а станом на 5 травня 2017 року його вартість склала 48700 грн. Будинок був придбаний ОСОБА_9 у період їх з позивачкою спільного проживання, ОСОБА_5 ніякої участі у придбанні спірного будинку та збільшення його вартості не приймала, тому спірний будинок не може бути спільним майном ОСОБА_9 та ОСОБА_5

Посилаючись на викладене, остаточно уточнивши вимоги ОСОБА_4 просила суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_9 з січня 1981 року по травень 1986 року, визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_4, визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку та стягнути судові витрати.

14 серпня 2017 року ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області зустрічний позов ОСОБА_4 об'єднаний в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_5

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 вересня 2017 року первісний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при ухваленні рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивачки та відповідачки, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 58-59, 61, 212 ЦПК за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_9 та ОСОБА_5 з 26 січня 1980 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 24 травня 1983 року (а.с.8,11).

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_9 10 грудня 1982 року було придбано жилий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Рішенням виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 22 вересня 2000 року № 137 АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Згідно рішення виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 24 лютого 1987 року № 17 року нумерація будинку АДРЕСА_1 змінена на АДРЕСА_1 (а.с. 13, 14).

23 січня 1990 року позивачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_12 та змінила прізвище з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5», що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 актовий запис № 2 (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, після смерті якого відкрилася спадщина в тому числі і на вказаний вище жилий будинок (а.с.12).

З копії спадкової справи, заведеної Арбузинською державною нотаріальною конторою Миколаївської області щодо майна померлого ОСОБА_9 вбчається, що із заявою про прийняття спадщини звернулися його донька - ОСОБА_6 та син - ОСОБА_8 ОСОБА_7 та ОСОБА_4 відмовилися від спадщини на користь ОСОБА_6, крім того ОСОБА_4 надала заяву про те, що вона не претендує на видачу свідоцта про право вланості на ? частку спадкового майна (а.с.49-63).

Державний нотаріус Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області 23 травня 2017 року відмовив позивачці видати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя та надав роз'яснення з цього приводу звернутися до суду (а.с.106).

Вирішуючи питання щодо підстав для задоволення позову ОСОБА_5, колегія суддів виходить з наступного.

У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України.

Таким чином, сімейні відносини, які склалися між ОСОБА_5 (ОСОБА_5) та померлим ОСОБА_9, регулюються КпШС України, який був чинним до 2004 року.

Відповідно до ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

У п. п. 6 та 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України, судам роз'яснено, що передбачений ч. 3 ст.29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюються починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Це правило поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01 січня 2004 pоку, тобто до дня набрання чинності СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. СК України).

Відповідно до п. 19 вказаної вище Постанови, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

З огляду на те, що реєстрація розірвання шлюбу в органах РАЦС відбулась 24 травня 1983 року, саме вказана дата є моментом припинення шлюбу між подружжям ОСОБА_9 та ОСОБА_5

Спірне майно, а саме жилий будинок АДРЕСА_1 придбавався 10 грудня 1982 року, тобто під час шлюбу.

Тобто, майно, придбане позивачкою та ОСОБА_9 до моменту розірвання шлюбу у визначений законом спосіб (24 травня 1983 року), є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільного сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність.

При цьому, ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо набуття спірного майна за особисті грошові кошти ОСОБА_9, від продажу батьківського житлового будинку, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Отже, відповідачка не спростувала закріплену в ст. 60 СК України презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, і не довела, що її померлий чоловік - ОСОБА_9 придбав спірний будинок лише за власні кошти.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що жилий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 (ОСОБА_5) та ОСОБА_9 та обґрунтовано задовольнив первісний позов.

Що стосується вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на частку майна то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Так, суд вірно виходив з того, що встановлення фактів проживання однією сім'єю у період до 1 січня 2004 року законодавством не передбачено, а крім того з 26 січня 1980 року до 24 травня 1983 року ОСОБА_9 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

Як встановлено судом, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 з січня 1981 року по травень 1986 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

31 травня 1986 року ОСОБА_9 та відповідачка ОСОБА_4 зареєстрували шлюб (а.с.79).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року).

Як на підставу задоволення своїх вимог відповідачка посилається на те, що за період проживання із ОСОБА_9, спірний будинок, значно поліпшився за рахунок їх спільних трудових та грошових затрат, а саме, добудовано веранду, тамбур, побудовано три сараї, літню кухню та веранду до неї, гараж. Крім того, будинок збільшився у своїй цінності у 36 разів.

Між тим, як вбачається з копії технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1, виготовленого КП БТІ 15 грудня 2015 року, літня кухня, веранда до літньої кухні два сараї побудовані у 1983 року, гараж та сарай літ. К побудовані 1985 році, тобто у період перебування ОСОБА_9 із ОСОБА_5 у шлюбі. Крім того, розмір житлової площі будинку з моменту його придбання не змінився та становить 28,5 кв.м. (а.с. 81-85).

Судом вірно зазначено, що доказів на підтвердження збільшення жилої площі у спірному будинку за участі відповідачки матеріали справи не містять, а також не надано доказів що саме внаслідок здійснення за час спільного проживання та за період шлюбу спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості за рахунок проведення ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості.

Крім того, правильним є висновок суду про те, що участь у збільшенні цінності будинку за рахунок капітального ремонту, спорудження господарських будівель та поліпшення допоміжних приміщень дає право вимагати відшкодування затрат на будівництво. Спорудження господарських будівель - сараїв, гаража не є істотними змінами у будинку, оскільки не збільшує його житлову площу.

Посилання на наявність копій ощадних книжок на ім'я ОСОБА_9 та ОСОБА_4 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як вбачається, грошові кошти з рахунків були зняті після спорудження допоміжних приміщень спірного будинку.

При цьому, суд з урахуванням правової позиції викладеної у постанові Верховного суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15 правильно встановив початок строку позовної давності з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1, а не розірвання шлюбу - 24 травня 1983 року і дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк позовної давності позивачкою не пропущений.

Докази та обставини, на які посилається відповідачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до підстав зустрічного позову, яким суд відповідно до ст. 212 ЦПК України дав належну оцінку, а відтак не впливають на висновки суду.

За таких обставин, апеляційна скарга в силу ч.1ст. 308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 307,308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова