АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2379/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 19 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала у власність 482 000 гривень та зобов`язалася повернути вказану суму після продажу належної їй квартири АДРЕСА_1, але не пізніше 19 вересня 2015 року. Посилаючись на те, що відповідач взятих на себе зобов`язань щодо повернення грошових коштів не виконала, ОСОБА_1 просив в рахунок погашення боргу звернути стягнення на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2016 року позов задоволено. В рахунок погашення боргу звернуто стягнення на майно ОСОБА_2, а саме - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру. Стягнуто з ОСОБА_2 551 грн. 20 коп. судового збору на користь ОСОБА_1 та 4 268 грн. 80 коп. судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування скарги зазначив, що правовими наслідками порушення зобов'язань за договором позики є стягнення заборгованості, а не визнання за позикодавцем права власності на належне боржнику майно.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 19 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала у власність 482 000 грн. та зобов'язалася повернути вказану суму у строк до 19 вересня 2015 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 взятих на себе за договором позики зобов'язань щодо повернення боргу не виконала, правовими наслідками чого може бути визнання за позикодавцем права власності на належне позичальнику нерухоме майно.

Проте погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права власності, позивач у силу ст. 10 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Оскільки на підставі укладеного між сторонами по справі договору позики у відповідача виникло зобов'язання щодо повернення отриманої суми грошових коштів, виконання зобов'язання за договором іпотекою не забезпечувалось, а належним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах є стягнення боргу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно позичальника.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню,з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради підлягає стягненню 606 грн. 32 коп. судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору, у розмірі 606 грн. 32 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді