Справа № 359/1499/17 Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/5964/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 27.12.2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

у с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 24 травня 2012 року він працював у Державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - ДП «МА «Бориспіль») на посаді інженера з паливно-мастильних матеріалів відділу базового складу паливно-мастильних матеріалів служби паливно-мастильних матеріалів.

21 лютого 2017 року на підставі наказу в.о. генерального директора ДП «МА «Бориспіль» ОСОБА_3 № 11-07/1-272/п «По особовому складу» його було звільнено з роботи у звязку із скороченням штату працівників згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідачем не було ураховане його переважне право перед ОСОБА_4 на залишення на роботі з посиланням на те, що після внесення змін до організаційної структури та штатного розпису служби паливно-мастильних матеріалів останній був переведений на нововведену посаду інженера з паливно-мастильних матеріалів групи з організації виробництва відділу центральної заправної станції служби паливно-мастильних матеріалів, яка за своїми функціональними обовязками відповідала його посаді.

Позивач працював у ДП «МА «Бориспіль» триваліший проміжок часу ніж ОСОБА_4, який обіймав посаду інженера з паливно-мастильних матеріалів відділу центральної заправної системи та спецрідин служби паливно-мастильних матеріалів, а також має на утриманні дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, та малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, перед скороченням чисельності або штату працівників служби паливно-мастильних матеріалів відповідачем не було завчасно надано профспілковому комітету первинної профспілкової організації, членом якої є позивач, інформацію про наступне вивільнення.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_2 просив суд скасувати наказ ДП «МА «Бориспіль» від 21 лютого 2017 року № 11-07/1-272/п про його звільнення з посади інженера з паливно-мастильних матеріалів групи з організації виробництва відділу центральної заправної станції служби паливно-мастильних матеріалів; поновити його на даній посаді з 21 лютого 2017 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 21 лютого 2017 року по дату фактичного поновлення на роботі, та завдану моральну шкоду, розмір якої оцінив у 6 400 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач, через свого представника ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач внаслідок маніпулювання нормами закону порушив порядок введення змін в організацію праці на підприємстві, що штучно призвело до ситуації, коли нібито відсутні підставі для застосування переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами організації виробництва. Зібраними у справі доказами підтверджено, що позивач двічі надавав згоду відповідачу на переведення його на інші вакантні посади, проте йому було необґрунтовано відмовлено. Єдиною підставою обох відмов є письмовий запис начальників відповідних відділів про те, що відсутні мінімальні кваліфікаційні характеристики кандидатури і не відповідає критеріям. При цьому такі записи конкретизовано не було, будь-якого рішення з цього приводу керівництвом не приймалось, хоча він був працівником підприємства, якому загрожувало звільнення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилався на те, що на підставі наказу «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису служби паливно-мастильних матеріалів» від 10 листопада 2016 року № 01-07-130 з 17 лютого 2017 року виключено з організаційної структури та скорочено в штатному розписі служби паливно-мастильних матеріалів підрозділ відділ базовий склад паливно-мастильних матеріалів з посадами: начальник відділу в кількості 1 одиниці та інженер з паливно-мастильних матеріалів в кількості 1 одиниці. Переведення ж ОСОБА_4 на посаду інженера з паливно-мастильних матеріалів групи з організації виробництва відділу центральної заправної станції служби з паливно-мастильних матеріалів здійснювалось за заявою останнього від 1 листопада 2016 року, тобто до змін в організаційній структурі та штатному розписі служби паливно-мастильних матеріалів. Вказував на безпідставність доводів позивача, що його звільнення здійснене без згоди профспілкового комітету, адже згідно з витягу з протоколу від 7 лютого 2017 року № 7 профспілкою надано згоду на звільнення ОСОБА_2 Крім того, ДП «МА «Бориспіль» вжито повний комплекс заходів, спрямованих на мінімізацію негативних наслідків скорочення штату та на подальше працевлаштування позивача в межах підприємства, а тому процедура звільнення позивача проведена без жодних порушень чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що з 24 травня 2012 року ОСОБА_2 працював у ДП «МА «Бориспіль» на посаді інженера з паливно-мастильних матеріалів відділу базового складу паливно-мастильних матеріалів служби паливно-мастильних матеріалів.

Наказом в.о. генерального директора ДП «МА «Бориспіль» ОСОБА_3 від 10 листопада 2016 року № 01-07-130 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису служби паливно-мастильних матеріалів» з метою підвищення якості виконання завдань щодо приймання, зберігання, транспортування авіаційного палива та забезпечення контролю за виконанням технологічного процесу, зокрема, починаючи з 17 лютого 2017 року виключено з організаційної структури та скорочено в штатному розписі служби паливно-мастильних матеріалів підрозділ відділ базовий склад паливно-мастильних матеріалів з посадами: начальник відділу в кількості 1 одиниці та інженер з паливно-мастильних матеріалів в кількості 1 одиниці.

21 листопада 2016 року ОСОБА_2 було ознайомлено з указаним наказом, а також він отримав письмове повідомлення про заплановане звільнення з 17 лютого 2017 року.

Згідно наказу в.о. генерального директора ДП «МА «Бориспіль» ОСОБА_3 від 21 лютого 2017 року № 11-07/1-272/п «По особовому складу» позивача звільнено з роботи з 21 лютого 2017 року у звязку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач запропонував ОСОБА_2 наявні на підприємстві вакансії і останній відмовився від переведення на цю роботу, а отже звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог ст. 49-2 КЗпП України.

При цьому, судом відхилено доводи позивача щодо його переважного права на залишення на роботі, з посиланням на те, що переведення ОСОБА_4 на вакантну посаду інженера вчинено до проведення змін в організаційній структурі та штатному розписі служби паливно-мастильних матеріалів ДП «МА «Бориспіль».

Крім того, судом зазначено, що посилання ОСОБА_2 на те, що його звільнення здійснене без згоди профспілкового комітету є необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до розяснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_8 України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

За змістом ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в звязку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, які існують на даному підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Із матеріалів справи вбачається, що одночасно із врученням попередження про заплановане звільнення ОСОБА_2 було ознайомлено з переліком вакантних посад в ДП «МА «Бориспіль» станом на 21 листопада 2016 року та запропоновано працевлаштуватись за наявними вакансіями.

Згідно акту від 21 листопада 2016 року № 11-26-117 позивач ознайомився із запропонованими вакантними посадами та від них відмовився.

Встановлено, що у подальшому позивач неодноразово ознайомлювався з переліком наявних вакантних посад в ДП «МА «Бориспіль», зокрема тих, що зазначені в службових записках № 29-10-825 від 28 листопада 2016 року, № 29-10-829 від 1 грудня 2016 року, № 29-10-877 від 14 грудня 2016 року, № 29-10-49 від 25 січня 2017 року, № 29-10-99 від 2 лютого 2017 року, № 29-10-99 від 2 лютого 2017 року.

Незважаючи на це, ОСОБА_2 відмовлявся від переведення на вказані посади, що зафіксовано відповідними актами про ознайомлення з вакансіями, зокрема № 11-26-122 від 28 листопада 2016 року, № 11-26-126 від 1 грудня 2016 року, № 11-26-142 від 14 грудня 2016 року та № 11-26-13 від 25 січня 2017 року.

Крім того, 2 лютого 2017 року позивач отримав направлення на співбесіду як кандидат на посаду менеджера з обслуговування вантажів відділу виробництва вантажного терміналу та на посаду агента з наземного обслуговування повітряних суден групи наземного обслуговування ПС відділу з НОПС служби наземного обслуговування.

За результатами проведеної співбесіди ОСОБА_2 не рекомендовано до працевлаштування на посаду менеджера з обслуговування вантажів відділу виробництва вантажного терміналу у звязку з відсутністю мінімальних кваліфікаційних характеристик. Даний висновок не оскаржувався позивачем у встановленому порядку.

Поруч із цим для проходження співбесіди для працевлаштування на посаду агента з наземного обслуговування повітряних суден групи наземного обслуговування ПС відділу з НОПС служби наземного обслуговування ОСОБА_2 взагалі не зявився, що підтверджується відповіддю щодо надання інформації на запит начальника відділу кадрів.

У звязку із цим, службовою запискою від 13 лютого 2017 року № 11-10-100 начальник відділу кадрів ДП «МА «Бориспіль» просив забезпечити начальника служби паливно-мастильних матеріалів явку ОСОБА_2 до відділу кадрів з метою проведення заходів, повязаних зі скороченням посади інженера паливно-мастильних матеріалів відділу базового складу паливно-мастильних матеріалів служби паливно-мастильних матеріалів.

Зважаючи на те, що станом на 17 лютого 2017 року позивач був відсутній на своєму робочому місці та по телефону повідомив, що він знаходиться на лікарняному, наказом від 17 лютого 2017 року № 11-07/1-264/п «Про внесення змін до наказу «По особовому складу № 11-07/1-241/п від 14 лютого 2017 року» п. 1 наказу було викладено у новій редакції, а саме: звільнити ОСОБА_2 у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України у перший день виходу даного працівника на роботу.

Отже, установивши, що відбулося скорочення посади, яку обіймав позивач та що йому було запропоновано низку інших наявних на підприємстві вакансій і останній відмовився від переведення на цю роботу, проігнорувавши звернення відповідача з цього приводу, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача було проведено з дотриманням ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України.

При цьому, право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у ч. 3 ст. 64 ГК України. Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства.

Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 також вказував на те, що при звільненні відповідачем не було ураховане його переважне право на залишення на роботі.

Згідно із ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З наведеної норми вбачається, що при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, обґрунтовано не взяв до уваги вище наведені посилання позивача, оскільки введення посади інженера з паливно-мастильних матеріалів групи з організації виробництва відділу центральної заправної станції служби паливно-мастильних матеріалів, на яку 4 листопада 2016 року був переведений ОСОБА_4 за його особистою заявою, мало місце 20 жовтня 2016 року.

Тобто, зайняття вакантної посади інженера відбулося до винесення наказу від 10 листопада 2016 року № 01-07-130 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису служби паливно-мастильних матеріалів», а переважне право залишитися на роботі зясовується роботодавцем у разі проведення звільнення працівників і не стосується випадків переведення працівників власником чи уповноваженим ним органом в межах підприємства, відтак у даному випадку не має перед ким визначати переважне право позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно застосувавши положення цивільного закону та встановивши, що ОСОБА_2 попереджений про наступне звільнення, відмовився від переведення на іншу роботу та за відсутності переважного права на залишення на роботі, дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача, проведеного з додержанням відповідної процедури.

Крім того, на виконання вимог ч. 1 ст.43 КЗпП України голові профспілки ДП «МА «Бориспіль» було направлено подання про звільнення ОСОБА_2 і

за змістом витягу із протоколу засідання профспілкового комітету профспілки від 7 лютого 2017 року № 7 остання надала згоду на звільнення позивача за скороченням штату працівників.

Таким чином правових підстав для скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно із ст. 235 КЗпП України та моральної шкоди відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України не вбачається.

Відповідно до п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного ОСОБА_8.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_8