Справа № 188/273/17
Провадження № 2/188/202/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2017 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бурди П.О.,

при секретарі Брагін А.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі відповідачка) про визнання недійсним договору дарування житлового будинку № 83 по вулиці Піщана в с. Марїна Роща Петропавлівського району Дніпропетровської області.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що народився 18 вересня 1926 року в с.Катеринівка, Петропавлівського району Дніпропетровської області, був власником вказаного будинку. Позивачу 90 років, він часто хворіє та потребує стороннього догляду. Його дружина ОСОБА_5 також похилого віку, і їй важко за ним доглядати.

Позивач вказує, що на початку зими 2012 року відповідачка, яка є його рідною донькою, запропонувала свої послуги по забезпеченню позивача доглядом, одягом, харчуванням, утриманням житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані, для цього позивач повинен був укласти договір, що належний йому будинок перейде їй у власність.

Позивач погодився і в грудні цього ж року відповідачка звозила його до нотаріуса в смт. Петропавлівка, де сторони уклали такий договір, текст якого, стверджує позивач, він не читав, вважаючи, що в них передбачені всі права і обов'язки, про які казала відповідачка. Копії цього договору відповідачка йому не залишила.

Позивач зазначає, що деякий час відповідачка виконувала їхню домовленість, але з січня 2013 року вона в односторонньому порядку перестала виконувати домовленості та надавати позивачу необхідний догляд та утримання. Позивач заявляє, що він неодноразово звертався до відповідачки, та спочатку обіцяла допомагати йому та здійснювати догляд, але не виконала, а з січня 2017 року взагалі не приїжджала до нього жодного разу.

З цього приводу у сторін почали виникати непорозуміння, сварки та скандали, під час яких в січні 2017 року позивач повідомив відповідачці про свій намір розірвати укладений з нею договір довічного утримання, на що вона йому відповіла, що він не зможе цього зробити.

Після чого, стверджує позивач, він звернувся за допомогою до юриста, який попрохав показати йому договір, який був укладений між ним та відповідачкою, але позивач копію договору не отримував, а відповідачка відмовляється надати йому будь-які документи.

За доручення позивача його представник 17 лютого 2017 року отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 80634516 від 17.02.2017 року, з якої, стверджує позивач, він дізнався, що право власності на його будинок зареєстровано за відповідачкою не на підставі договору довічного утримання, а на підставі договору дарування серії ВТА № 800383, реєстровий № 1502, який було посвідчено 10 грудня 2012 року приватним нотаріусом Петропавлівського нотаріального округу.

Позивач заявляє, що раніше вважав, що між ним та відповідачкою укладений договір довічного утримання, тому що після укладення договору дарування він залишився зареєстрованим та безперервно продовжував проживати у цьому будинку разом з дружиною, вони самостійно несли витрати на його утримання. Цей будинок є їхнім єдиним житлом, іншого житла в них немає. Позивач стверджує, що укладаючи договір з відповідачкою, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачкою. Цей будинок фактично не переданий відповідачці, весь цей час виключно позивач та його дружина володіють та користуються цим будинком. Відповідачка ще раніше була зареєстрована в цьому будинку, але фактично не проживає з січня 2013 року, не володіє та не користується ним.

Позивач вважає, що ним не пропущений строк позовної давності, оскільки як він стверджує, він дізнався про порушення своїх прав лише 17 лютого 2017 року, коли отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 80634516 від 17 лютого 2017 року. В іншому разі просить суд врахувати обставини, зазначені у позові, похилий вік та стан здоров'я позивача та поновити йому строк позовної давності.

Посилаючись на норми ст.ст.203, 229, 717 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, позивач просить суд поновити йому строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом і визнати недійсним договір дарування серія ВТА № 800383, реєстровий № 1502, укладений між сторонами, який було посвідчено 10 грудня 2012 року приватним нотаріусом Петропавлівського нотаріального округу.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і просили задовольнити, надали суду усні та письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що факт посвідчення ним заповіту на користь відповідачки підтверджує його справжні наміри залишити будинок своїй доньці, відповідачці у справі, лише після його смерті, а не за його життя.

Враховуючи що в нього, окрім відповідачки є ще троє дітей, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, логічним, на думку позивача, є те, що він сподівався не лише залишити свій будинок відповідачці виключно після своєї смерті, але обмежуючи інших дітей у праві на спадщину, сподівався в обмін за це на особливу турботу та догляд зі сторони відповідачки, що й було умовами їхньої домовленості. Він знав, що у разі не виконання домовленості він матиме право скасувати заповіт.

Після пояснень нотаріуса, що незалежно від наявності заповіту мачуха відповідачки буде мати право на обов'язкову частку у спадщині, для того щоб цього уникнути відповідачка 10 грудня 2012 року запропонувала позивачу підписати ще один документ, що він й зробив, не читаючи текст цього документу і вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які казала відповідачка. Копії цього договору відповідачка йому не залишила.

З січня 2013 року відповідачка в односторонньому порядку перестала надавати позивачу необхідний догляд та утримання, він неодноразово звертався до відповідачки, але остання лише обіцяла допомагати йому та здійснювати догляд, а з січня 2017 року взагалі не приїжджала до нього жодного разу.

Під час сварки з цього приводу в січні 2017 року відповідачка повідомила позивачу, що він не може розірвати укладений з нею договір, після чого він звернувся за допомогою до юриста.

Відповідачка та її представник позов не визнали, надали суду усні та письмові заперечення проти позову, в яких зазначено, що 01 листопада 2012 року позивач у справі склав заповіт на користь відповідачки, у якому заповів їй все своє майно, в тому числі і спірний жилий будинок. У звязку з тим, що позивач з грудня 2005 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, яка також є людиною похилого віку, нотаріус пояснила, що незалежно від наявності заповіту ОСОБА_5 буде мати право на обов'язкову частку у спадщині. Тоді позивач прийняв рішення щодо оформлення будинку у дар відповідачці. Після оформлення всіх необхідних документів і було укладено спірний договір дарування. Нотаріусом було текст договору оголошено вголос, надані роз'яснення, позивач власноручно підписав договір дарування та на протязі п'яти років жодного питання не виникало. Всі ці роки позивачка підтримувала стосунки з батьком, надавала допомогу та проявляла турботу.

В середині січня 2017 року між відповідачкою та ОСОБА_5 погіршилися стосунки, вона налаштувала проти відповідачки батька, перешкоджає у їх спілкуванні. До моменту виклику до суду питання розірвання договору дарування між сторонами не виникало.

Посилання позивача на те, що відповідачка начебто запропонувала свої послуги по догляду за батьком та утриманням житлового будинку за договором довічного утримання не відповідає дійсним обставинам справи та засадам норм сімейного законодавства, зокрема, статті 202 Сімейного кодексу (далі СК) України, за якою повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Окрім відповідачки у позивача є повнолітні діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Отже, на думку відповідачки, правова підстава укладення договору довічного утримання між батьком та донькою відсутня, бо правовідносини між батьками та дітьми врегульовані СК.

Крім того, відповідачка вважає, що позивач пропустив строк позовної давності без поважних причин і просить застосувати загальний строк позовної давності для вирішення справи по суті та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши письмові докази, надані сторонами, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 3 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є рідним батьком відповідачки.

05.12.2005 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_10, яка після одруження отримала прізвище чоловіка ОСОБА_7, що вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії 1-КИ № 033565, виданого 09.12.2005 року виконавчим комітетом Петрівської сільською радою Петропавлівського району Дніпропетровської області (а.с.5).

01 листопада 2012 року позивач склав заповіт на користь відповідачки, у якому заповів їй все своє майно, що підтверджується копією заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Петропавлівського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_11, зареєстрованого в реєстрі за № 1282 (а.с.70) та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 01.11.2012 року за № 32214423 вказаного заповіту за № 53642532 (а.с.71).

10 грудня 2012 року сторони уклали договір дарування серії ВТА № 800383, реєстровий № 1502, який було посвідчено приватним нотаріусом Петропавлівського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_11, зареєстровано в реєстрі за № 1502 (а.с.122).

28.02.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання вказаного договору дарування недійсним, стверджуючи, що, вчиняючи цей правочин, допустив помилку щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, і, маючи волевиявлення на укладення договору довічного утримання, уклав договір дарування.

Однак позивач не надав належних доказів, які б підтверджували вчинення ним такої помилки.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 717 ЦК України передбачає наступне:

1.За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

2. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У ст. 749 ЦК України закріплено обовязки набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, зокрема, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (ч.1 ст. 749 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Допитані судом свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 показали в судовому засіданні, що позивач розповідав, що «переписав» належний йому будинок на відповідачку, яка навідувалася до нього частіше від інших його дітей, більше допомагала йому у веденні домашнього господарства, проявляла про нього більше турботи, ніж інші діти. При цьому він не стверджував, що відповідачка взяла на себе зобовязання по його довічному утриманню, не розповідав про якісь конкретні зобовязання відповідачки. Свої претензії до відповідачки він почав висловлювати лише у 2016 році, коли їх відносини погіршилися і відповідачка стала рідко його навідувати.

Суд бере до уваги, що під висловом «переписати» нерухомість звичайно мається на увазі дія, яка зрештою приведе до переходу права власності на об'єкт нерухомого майна до людини, якій власник бажає віддати своє майно. Як правило, вислів «переписати» не має на увазі «продати», тобто укласти договір купівлі-продажу, передати майно у власність та отримати відповідну суму грошей або іншого майна чи послуг.

Суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_5, яка є дружиною позивача, особисто зацікавленою в отриманні спірного будинку у свою власність, крім того, у неї склалися особисті неприязні стосунки з відповідачкою.

Особистими поясненнями позивач не переконав суд в тому, що не мав наміру подарувати будинок відповідачці, не читав, не чув і не зрозумів змісту договору дарування. Позивач визнав, що дійсно був 10 грудня 2012 року разом з відповідачкою без примусу з її боку у приватного нотаріуса Петропавлівського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_11, де власноруч підписав договір дарування серії ВТА № 800383, реєстровий № 1502, оригінал якого він оглянув в судовому засіданні і підтвердив справжність свого підпису на ньому.

У п. 9 договору зазначено, що сторони, що підписалися, підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину, а також свідчать, що зміст цього договору їм нотаріусом розяснено у повному обсязі, текст договору прочитаний ними повністю, а також прочитаний їм нотаріусом уголос (а.с.122).

У тексті договору відсутні положення про будь-які зобовязання відповідачки по відношенню до позивача у звязку з отриманням від нього в дар будинку.

Суд не вбачає підстав для висновку про наявність якогось хворобливого стану у позивача на момент укладення договору дарування, який би призвів до його помилки в оцінці природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки надані ним медичні документи про перебування на стаціонарному лікуванні стосуються періоду після укладення договору, а саме з 04.02.2013 року по 14.02.2013 року (а.с.12) та з 08.07.2013 року по 19.07.2013 року (а.с.13).

Суд не вважає підставою для застосування будь-яких правових наслідків ті обставини, на які послався представник позивача, що відповідачка після укладення договору дарування не проживає у спірному будинку, і не перешкоджає в ньому жити позивачу з дружиною, що підтверджується актом від 13.02.2017 року, складеним депутатами Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області ОСОБА_19, ОСОБА_20 (а.с.11), показаннями допитаних судом свідків.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Позивачка набула це право 14.12.2012 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 36731150 (а.с.121), інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №80634516 від 17.02.2017 року (а.с.10).

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Суд також враховує, що стаття 51 Конституції України закріплює обовязок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Одним з проявів такого піклування з боку відповідачки і є надання позивачу як її батькові, та його дружині права проживати в будинку, який він їй подарував.

Згідно з ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до положень ст. 203 СК України дочка, син крім сплати аліментів, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Стаття 205 СК України надає право суду визначати розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У ч.1 ст.9 СК України передбачено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Таким чином, незалежно від укладення договору довічного утримання (догляду) відповідачка зобовязана утримувати позивача, який є непрацездатним, якщо він потребує матеріальної допомоги.

Позивач може захистити своє право на отримання матеріальної допомоги та догляду від відповідачки шляхом укладення з нею договору в порядку, передбаченому ч.1 ст.9 СК України або шляхом предявлення позову до неї на підставі норм СК України.

Виходячи з аналізу досліджених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову, що є підставою для відмови у позові.

Крім того, відповідачкою заявлено суду клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Стаття 257 ЦК України встановлює загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Спірний договір дарування було укладено 10 грудня 2012 року, до суду позивач звернувся 28.02.2017 року, тобто по закінченні строку загальної позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач заявляв клопотання про поновлення строку давності, посилаючись на свій вік та стан здоровя, однак суд вважає, що стан здоровя позивача протягом з 19 липня 2013 року, тобто часу його останнього перебування на стаціонарному лікуванні (а.с.13) дозволяв йому звернутися за юридичною допомогою, але, як вбачається з пояснень позивача та свідків, він не вбачав у цьому потреби, тому причина такого значного пропуску строку для звернення до суду є неповажною.

Суд також не погоджується з тим, що позивач рахує строк давності з 17.02.2017 року, коли його представник отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №80634516 від 17.02.2017 року, з якої пересвідчився, що відповідачка є власником будинку, в якому він проживає (а.с.10), оскільки з його пояснень в судовому засіданні та показів свідків суд переконався, що він після укладення договору дарування 10 грудня 2012 року розумів і повідомляв свідкам, що «переписав» цей будинок на відповідачку.

Отже, у позові слід відмовити також за спливом позовної давності.

У п.31 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що у справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору. Виходячи з цього та вимог пп.2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп., про що суду надана квитанція банку від 24.02.2017 року (а.с.1).

Відповідно до ст.88 ЦПК України у звязку з відмовою у позові судові витрати на сплату судового збору слід залишити на позивачеві.

На підставі статей 16, 203, 229, 257, 267 ЦК України та керуючись статтями 3, 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Судові витрати позивача ОСОБА_3 залишити на ньому.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_21