пр.№ 2/464/415/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.11.2017 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

у складі: головуючого-судді Мички Б.Р.

за участю секретаря судового засідання Янишин М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Андрол» про стягнення заборгованості за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Сервус» про визнання недійсним договору позики, та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «Андрол» до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним,

у с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути із відповідачів ОСОБА_2, Товариства з обмежаною відповідальністю «Будівельна компанія «Сервус», Приватного підприємства «Сколівські бескиди» на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 16 061 011,49 грн., в т.ч. 14 896 000,00 грн. - основного боргу, 988 708,15 грн. втрат від інфляції, 176 303,34 грн. - процентів за користування коштами, а також понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654,00 грн.; заборгованість із ПП «Сколівські бескиди» стягнути в межах субсидіарної відповідальності передбаченої договором поруки від 31.12.2010р. (Т. 1 а.с. 1-3).

В ході розгляду справи позивач неодноразово змінював позовні вимоги. Так, на підставі заяв представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про зменшення розміру позовних вимог (Т. 1 а.с. 183, Т. 3 а.с. 29), ухвалами суду від 06.04.2015р. та від 21.04.2016р. позовні вимоги ОСОБА_1 до ТзОВ «Будівельна компанія «Сервус», ПП «Сколівські бескиди» залишено без розгляду (Т. 1 а.с. 186, 187; Т. 3 а.с. 53, 54).

Із врахуванням останньої заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про збільшення розміру позовних вимог від 14.04.2016р. (Т. 3 а.с. 23 - 25), позивач просить стягнути із ОСОБА_2 на його користь загальну суму заборгованості за договором позики від 10.06.2009р. в розмірі 42 116 865,07 грн., (в т.ч.: 25 042 084,06 грн. - основний борг (еквівалентно 980 000,00 доларів США), 15 728 683,23 грн. - втрат від інфляції, 1 346 097,78 грн. - процентів за користування коштами), а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 090,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач покликається на підписання 10.06.2009р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики за умовами якого позивач (позикодавець) надав відповідачу (позичальнику) у тимчасове безоплатне користування кошти в сумі 980 000,00 доларів США. Відповідно до положень зазначеного договору позики (із врахуванням змін внесених до нього правочинами від 21.06.2010р. та від 31.10.2010р.) позичальник (ОСОБА_2.) зобов'язався повернути позикодавцю (ОСОБА_1.) позику частинами починаючи з червня 2013 року із повним погашенням заборгованості до 30.06.2014р. Позивач стверджує, що в зазначений термін ОСОБА_2 позику не повернула, добровільно погасити заборгованість відмовляється.

Окрім цього, в квітні 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики підписаний між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10.06.2009р. із урахуванням змін, внесених договорами від 21.06.2010р. та 31.12.2010р. (Т. 1 а.с. 169-173; заява про уточнення підстав зустрічної позовної заяви від 21.05.2015р. - Т. 2 а.с. 78; заява про виправлення описки від 03.11.2017р. - Т. 5 а.с. 66).

06.04.2015р. судом прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним для спільного розгляду із первісними позовними вимогами ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за цим же правочином.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 покликається на передчасну смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 в автокатастрофі її чоловіка - ОСОБА_5, який разом із ОСОБА_1 інвестував значні кошти у спільні бізнес-проекти. Оскільки подальша реалізація таких проектів унеможливлювалася смертю її чоловіка, то відразу після ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 почав вимагати від неї особисто (відповідача) негайного повернення нібито вкладених ним коштів у спільний бізнес із ОСОБА_5, а саме 980 000,00 доларів США. Такі вимоги супроводжувались постійними телефонними дзвінками ОСОБА_1 та стійким психологічним тиском з його сторони. Описуючи обставини підписання сторонами 10.06.2009р. договору позики, ОСОБА_2 вказує, що оскільки для повернення позивачу зазначеної суми коштів вкладених разом із її чоловіком у бізнес у неї не було, ОСОБА_1 відразу після смерті ОСОБА_5 наполягав на негайному підписанні нею формального договору позики, згідно з яким вже вона була б винна позивачу таку ж суму кошів за певною позикою. Зазначає, що підписуючи на дев'ятий день після поховання покійного чоловіка (10.06.2009р.) оспорюваний договір позики, вона перебувала у важкому психолого-психіатричному стані, пов'язаному із трагічною загибеллю свого чоловіка та знаходилась під постійним психологічним тиском ОСОБА_1, а відповідно не розуміла значення своїх дій, не могла ними керувати, організувати та визначити свою поведінку та дії, а також передбачити їх наслідки. Вподальшому, продовжуючи психологічний тиск на ОСОБА_2, ОСОБА_1 домігся підписання неодноразових змін до договору позики та інших правочинів. При цьому, позивач за зустрічним позовом стверджує про неотримання нею від ОСОБА_1 жодних коштів за договором позики від 10.06.2009р. та про відсутність у неї особисто будь-якої заборгованості перед позивачем. Оскільки кошти в позику їй не передавались, а за своєю суттю договір позики є реальним і вважається укладеним виключно з моменту передання позичальнику грошових коштів, ОСОБА_2 вважає, що договір позики від 10.06.2009р. не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, у зв'язку із чим в силу ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203, ст.ст. 215, 225, 231, 1046, 1051 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним судом. Первісні позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики ОСОБА_2 також заперечила з аналогічних підстав.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору ТзОВ «Будівельна компанія «Сервус» первісні позовні вимоги заперечила повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву від 17.03.2015р. (Т. 1 а.с. 145-148).

11.10.2017р. третя особа по справі ТзОВ «Андрол» звернулося до суду із самостійним позовом, в якому просить: визнати недійсним підписаний 31.07.2013р. між ОСОБА_1 та ТзОВ «Андрол» договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І., зареєстрований в реєстрі за № 1152; розгляд поданого товариством позову здійснювати разом із вже заявленими позовними вимогами по даній справі (Т. 5 а.с. 2-6).

В обґрунтування заявлених позовних вимог ТзОВ «Андрол» покликається на відсутність у матеріалах справи доказів фактичної передачі коштів ОСОБА_1 ОСОБА_2, що, враховуючи реальний характер договору позики, вказує на його неукладеність. Покликаючись на похідний характер іпотеки від основного зобов'язання та положення ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, просить визнати договір іпотеки від 31.07.2013р. недійсним.

12.10.2017р. судом прийнято позов ТзОВ «Андрол» (як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору) про визнання недійсним договору іпотеки від 31.07.2013р. для спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

У судовому засіданні представники ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Зустрічний позов ОСОБА_2 заперечили з підстав, наведених у письмових запереченнях від 21.05.2015р. (Т. 2 а.с. 14-19). Стверджували, що кошти за договором позики були передані відповідачу (позичальнику) в день підписання договору, а факт передачі коштів підтверджується безпосередньо змістом договору позики та угодами про внесення змін до договору позики, які сторони підписали вподальшому. Зазначали про підписання сторонами 07.03.2010р. додатку до договору позики, згідно з яким учасники правовідносин погодили підписати до кінця квітня 2010 року орієнтовний графік погашення боргу до кінця 2010 року, 21.06.2010р. - договору про внесення змін до договору позики, 31.12.2010р. додаткової угоди до договору позики, а також про підписання 21.06.2010р. договору про забезпечення договору позики із ТзОВ «Будівельна компанія «Сервус», а 31.07.2013р. - договору іпотеки із ТзОВ «Андрол».

Відповідаючи в судовому засіданні по справі 20.10.2017р. на запитання представника ОСОБА_2 про фактичні обставини передачі коштів у позику за спірним договором, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 повідомила, що їй не відомо коли саме та за яких обставини ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у позику за договором позики від 10.06.2009р. Із аналогічних причин інший представник позивача ОСОБА_7 також не змогла пояснити суду зазначені обставини передачі коштів в позику.

Як на доказ існування в ОСОБА_2 заборгованості за основним зобов'язанням, представники ОСОБА_1 поклилались також на засвідчену приватним нотаріусом копію протоколу № 1 зборів учасників ТзОВ «Андрол» від 05.07.2013р. яким оформлено рішення зборів учасників товариства про надання згоди директору чи іншій уповноваженій особі підписати із позивачем договір іпотеки (Т. 5 а.с. 56). В письмових поясненнях по суті поданої позовної заяви від 20.07.2015р. (Т. 2 а.с. 140, 141) ОСОБА_1 заявлені від його імені представником ОСОБА_4 позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики підтримав з підстав, викладених у позові, зустрічний позов заперечив, особисто участі у судових засіданнях по справі не брав. Заявлені ТзОВ «Андрол» позовні вимоги про визнання договору іпотеки недійсним представники ОСОБА_1 заперечили з підстав, наведених у запереченнях на позовну заяву від 19.10.2017р. (Т. 5 а.с. 33, 34). Зазначали, що кошти за спірним договором позики були передані ОСОБА_2 і такий правочин є укладеним, а відтак правові підстави для визнання договору іпотеки недійсним відсутні.

В судових засіданнях представники ОСОБА_2 заперечили первісні позовні вимоги та підтримали зустрічні вимоги, надали аналогічні пояснення по справі з підстав, зазначених у запереченнях на позовну заяву та зустрічному позові відповідно. Стверджували, що ОСОБА_2 жодних коштів в позику від ОСОБА_1 за спірним договором не отримувала, а підписання договору позики вчинено їх довірителем (позичальником) 10.06.2009р. при не усвідомленні наслідків правочину та було зумовлено психологічним тиском ОСОБА_1 для повернення коштів, які останній інвестував у спільні бізнес-проекти разом із ОСОБА_5 Із зазначених підстав просили суд визнати договір позики недійсним. Із покликанням на п. 2.2. договору позики представники ОСОБА_5 у письмових міркуваннях від 13.05.2015р. (Т. 1 а.с. 198-202) та в судових засіданнях зазначали, що сторони договору передбачили обов'язок позикодавця передати позичальнику кошти в тимчасове користування в день підписання договору (10.06.2009р.), тобто в майбутньому. На їх переконання, в контексті положень статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України та актуальної правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.07.2014р. (цивільна справа № 6-79цс14), сама обіцянка позикодавця передати кошти в майбутньому без належних доказів їх фактичної передачі, не має юридичного значення для встановлення судом договору позики укладеним. Заперечуючи первісні позовні вимоги, представники ОСОБА_5 в судовому засіданні 20.10.2017р. зазначали, що відсутність у справі письмових доказів фактичної передачі коштів за договором (наприклад, розписки) в силу змісту статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України та зазначеної правової позиції Верховного Суду України однозначно вказує на неукладеність договору позики від 10.06.2009р. Таким чином, представники ОСОБА_2 одночасно стверджували і про неукладеність договору позики від 10.06.2009р. з причин непередачі позикодавцем коштів, і про його недійсність із підстав, заявлених у зустрічній позовній заяві. В судовому засіданні по справі 15.06.2015р. ОСОБА_2 за її згодою була допита в якості свідка. Надаючи свідчення під присягою, ОСОБА_2 підтвердила обставини підписання договору позики від 10.06.2009р., викладені у зустрічній позовній заяві.

Також представники ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги ТзОВ «Андрол» про визнання договору іпотеки недійсним з підстав, наведених третьою особою у позовній заяві. Пояснили, що оскільки договір позики від 10.06.2009р. є неукладеним, то правочин який підписано для забезпечення зобов'язання за ним є недійсним з моменту підписання.

В судових засіданнях представник ТзОВ «Будівельна компанія «Сервус» первісні позовні вимоги заперечив з причин фактичної непередачі позичальнику грошових коштів, зустрічний позов ОСОБА_2 підтримав із заявлених останньою підстав. Про призначення на 03.11.2017р. судового засідання по даній справі ТзОВ «Будівельна компанія «Сервус» було повідомлено належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення із судовою повісткою (Т. 5 а.с. 47). В судове засідання по справі 03.11.2017р. представник третьої особи не прибув, про причин неявки представника суд не повідомив.

Представник ТзОВ «Андрол» в судових засіданнях заявлені товариством позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки та зустрічний позов ОСОБА_2 підтримав з підстав наведених у позовних заявах, первісний позов заперечив повністю. В обґрунтування позиції по справі покликався на відсутність у матеріалах справи доказів фактичної передачі коштів позикодавцем (ОСОБА_1.) позичальнику (ОСОБА_5.), що свідчить, на його думку, про неукладеність договору позики від 10.06.2009р. Зазначив, що за обставин неукладеності договору позики в позовних вимогах про стягнення заборгованості слід відмовити, а договір іпотеки від 31.07.2013р. підлягає визнанню недійсним.

Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тишківська Роксоляна Іванівна позовні вимоги ТзОВ «Андрол» про визнання недійсним договору іпотеки заперечила з підстав, зазначених у письмових поясненнях (вих. № 109/01-16 від 18.10.2017р.; Т. 5 а.с. 32). В поданих поясненнях по справі покликається на те, що оскільки позивачем не надано доказів визнання договору позики від 10.06.2009р. недійсним, заявлені ТзОВ «Андрол» позовні вимоги вважає необґрунтованими. Про призначення на 03.11.2017р. судового засідання по даній справі приватний нотаріус Тишківська Р.І. була повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення із судовою повісткою (Т. 5 а.с. 48), про причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Листом (вих. 107/01-16 від 17.10.2017р.) приватний нотаріус Тишківська Р.І. просила розглядати дану справу без її участі (Т. 5 а.с. 37).

Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити, а позовні вимоги ТзОВ «Андрол» - задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.06.2009р. між ОСОБА_1 (позикодавець за договором) та ОСОБА_2 (позичальник за умовами договору) було підписано договір позики за умовами якого (п. 1.1. договору) «Позикодавець (позивач за первісним позовом) надає Позичальникові (відповідач за первісним позовом) у тимчасове безоплатне користування кошти в сумі 980 000,00 (дев'ятсот вісімдесят тисяч) доларів США, а Боржник зобов'язується повернути Кредитору таку ж суму коштів на вимогу останнього у строк до 31 грудня 2010р.» (Т. 1 а.с. 4).

В пункті 2. «Права та обов'язки Сторін» договору позики від 10.06.2009р. визначено наступне: «2.1. Згідно Даного Договору Позикодавець має право вимагати у Позичальника повернення коштів після закінчення терміну повернення, встановленого п. 1 Даного Договору. 2.2. Позикодавець зобов'язується у день підписання Даного Договору передати у тимчасове безоплатне користування Позичальникові кошти в сумі 980 000,00 (дев'ятсот вісімдесят тисяч) доларів США. 2.3. Згідно Даного Договору Позичальник бере на себе зобов'язання на вимогу Позикодавця повернути кошти у повній сумі або їх частину останньому.».

Відповідно до підписаного 21.06.2010р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору про внесення змін до договору позики від 10.06.2009р. сторонами викладено пункти 2.1. та 2.3. договору позики в наступній редакції: «2.1. Згідно даного Договору, Позикодавець має право вимагати у Позичальника повернення коштів в порядку та в строки передбачені чинним законодавством України»; «2.3. Згідно даного Договору, Позичальник бере на себе зобов'язання на вимогу Позикодавця повернути кошти в повній сумі в порядку та в строки передбачені чинним законодавством України» (Т. 1 а.с. 6).

Пунктом 1 Додаткової угоди від 31.12.2010р. до Договору позики від 10.06.2009р. сторонами за договором вирішено викласти п. 1 Договору позики в наступній редакції «згідно даного Договору Позикодавець надає Позичальникові у тимчасове безоплатне користування кошти в сумі 980 000,00 (дев'ятсот вісімдесят) тисяч доларів США, надалі кошти, а Боржник зобов'язується повернути Кредитору таку ж суму коштів на вимогу останнього у строк до 30 червня 2014 року» (Т. 1 а.с. 7).

Також в п. 2 Додаткової угоди від 31.12.2010р. «сторони погодили, що Позичальник повертає позику частинами, до 5 (п'ятого) числа кожного місяця починаючи з червня 2013 року, за таким графіком: до 30 вересня 2013р. 50 000 дол. США, до 31 грудня 2013р. 400 000 дол. США, до 30 червня 2014р. 530 000 дол. США».

Окрім цього, позивачем було представлено «Додаток до Договору від 10 червня 2009р.» за підписом ОСОБА_2 від 07.03.2010р. (Т. 1 а.с. 5), за змістом якого «Сторони погоджуються, що до кінця квітня 2010р Сторонами буде погоджений орієнтовний графік поетапного погашення даного боргу до кінця 2010р.».

21.06.2010р. між ОСОБА_1 (позикодавець), ОСОБА_5. (позичальник) та ТзОВ «Будівельна компанія «Сервус» (майновий поручитель) було підписано Договір про забезпечення Договору позики від 10.06.2009р. (Т. 1 а.с. 8). Зазначений договір забезпечує виконання зобов'язань ОСОБА_5 за договором позики від 10.06.2009р. стосовно повернення суми позики в повному обсязі (п. 1 договору), а забезпеченням є об'єкт незавершеного будівництва пансіонату готовністю 60 % позначений під літерою «А-2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п. 2). Суд відзначає, що договір про забезпечення від 21.06.2010р. підписано сторонами у простій письмовій формі, доказів його нотаріального посвідчення суду не надано.

Матеріалами справи підтверджується, що 31.07.2013р. між ОСОБА_1, від імені якого на підставі довіреності від 30.07.2013р. за реєстр. № 1132 діяв ОСОБА_8 (іпотекодержатель за умовами договору), та ТзОВ «Андрол» було підписано договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1152 (Т. 5 а.с. 7-14).

Відповідно до змісту п. 1.1. ст. 1 договору іпотеки, для забезпечення повного та своєчасного виконання Боржником (ОСОБА_5.) боргових зобов'язань за договором позики від 10.06.2009р., іпотекодержатель (ТзОВ «Андрол») передає в іпотеку нерухоме майно, визначене в статті 3 цього договору, а саме: нежитлову будівлю (готель курортного типу 3А), загальною площею 1 021,2 кв.м. (складовою частиною є паливна 1,Б загальною площею 21,5 кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,0983 га, кадастровий номер НОМЕР_1 цільове призначення: для будівництва та обслуговування об'єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, комерційна діяльність (обслуговування готелю), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

02.11.2017р. разом із письмовими поясненнями представник ОСОБА_1 подав для долучення до матеріалів справи копію заяви ОСОБА_1 від 30.10.2017р., адресовану приватному нотаріусу ЛМНО Тишківській Р.І. про видачу копії протоколу № 1 від 05.07.2013р. та засвідчену приватним нотаріусом «з оригіналу документа» копію протоколу зборів учасників ТзОВ «Андрол» № 1 від 05.07.2013р., яким оформлено рішення зборів учасників товариства про надання згоди директору чи іншій уповноваженій особі підписати із позивачем договір іпотеки для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 по договору позики від 10.06.2009р. (Т. 5 а.с. 56). Обґрунтовуючи необхідність прийняття судом зазнаного документу представники ОСОБА_1 покликалась на те, що протоколом від 05.07.2013р. підтверджується участь у зборах учасників ТзОВ «Андрол» ОСОБА_2 та прохання останньої перед зборами передати в іпотеку ОСОБА_1 нерухоме майно товариства (готель курортного типу загальною площею 1 021,2 кв.м., паливну 1 Б загальною площею 21,5 кв.м., земельну ділянку площею 0,0983 га), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для забезпечення виконання її зобов'язань за договором позики від 10.06.2009р.

Надаючи в судовому засіданні 03.11.2017р. пояснення щодо необхідності прийняття судом зазначених документів, представник ОСОБА_1 повідомив, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 30.10.2017р., приватний нотаріус ЛМНО Тишківській Р.І. 31.10.2017р. видала нотаріально засвідчену копію протоколу № 1 від 05.07.2013р., що зберігається у справі нотаріуса.

Представники ОСОБА_2 категорично заперечили проти долучення до матеріалів справи копії протоколу № 1 зборів учасників ТзОВ «Андрол» від 05.07.2013р. з підстав наведених у письмових міркуваннях від 03.11.2017р. (Т. 5 а.с. 56), а саме через недоведеність позивачем джерела походження поданого документа (заява ОСОБА_1 не містить відмітки про отримання її приватним нотаріусом, на копії протоколу відсутні відомості про виготовлення її саме із справ приватного нотаріуса) та подання такого доказу після початку розгляду даної справи по суті, при відсутності поважних причин, які б унеможливлювали його подачу зацікавленою особою на відповідній стадії розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 7 ст. 8 Закону України «Про нотаріат» нотаріус та особи, зазначені у статті 1 цього Закону, а також помічник нотаріуса зобов'язані зберігати нотаріальну таємницю, навіть якщо їх діяльність обмежується наданням правової допомоги чи ознайомленням з документами і нотаріальна дія або дія, яка прирівнюється до нотаріальної, не вчинялась. Довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.

На вимогу фізичних або юридичних осіб, щодо яких вчинялася нотаріальна дія, нотаріуси вправі видавати копії документів, що зберігаються у справах державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву або приватного нотаріуса. Вірність таких копій засвідчується за правилами цієї глави з проставленням відмітки «Зі справ нотаріальної контори (архіву, приватного нотаріуса)» (п. 3.5. гл. 7 р. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р.).

Таким чином у випадку звернення сторони правочину до нотаріуса для видачі із матеріалів нотаріальної справи копій документів, нотаріус видає такі копії із проставленням відмітки «Зі справ нотаріальної контори (архіву, приватного нотаріуса)».

Суд констатує, що представлена копія протоколу № 1 від 05.07.2013р. не містить такої відмітки, що вказує на отримання стороною позивача такого доказу в інший спосіб, ніж про це заявив в судовому засіданні представник ОСОБА_1

Враховуючи вищевикладене, відсутність в суду відомостей про отримання стороною позивача вказаного доказу в порядку, встановленому законом, виключає можливість його прийняття судом через недопустимість такого доказу відповідно до ч. 1 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України.

Також суд погоджується із міркуваннями представників ОСОБА_2, що за обставин покликання позивача на протокол № 1 як на підставу існування в позичальника грошового зобов'язання, такий доказ зацікавленій особі слід було подати до початку розгляду справи по суті.

Вперше звичайну фотокопію протоколу № 1 від 05.07.2013р. представник ОСОБА_1 просив долучити до матеріалів справи 20.10.2017р. в судовому засіданні по справі. При цьому повідомив, що оригінал протоколу у сторони позивача відсутній, а представлену копію протоколу ОСОБА_1 отримано ще в липні 2013 року при підписанні договору іпотеки від 31.07.2013р. Оскільки в подальшому представник позивача за первісним позовом заявив, що не наполягає на долученні копії протоколу № 1 від 05.07.2013р. до матеріалів справи, суд 20.10.2017р. в судовому засіданні повернув такий документ представнику ОСОБА_1

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 131 Цивільного процесуального кодексу України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. При цьому, докази, подані з порушенням вимог встановлених частиною першою цієї статті (ч. 1 ст. 131 ЦПК) не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Отже, в силу вимог процесуального закону учаснику судового процесу зобов'язані подати всі докази до початку розгляду справи по суті, а у випадку неможливості цього - заявити перед судом відповідне клопотання про витребовування доказів.

Матеріалами справи підтверджується, що розгляд даної справи по суті у відповідності до статті 173 Цивільного процесуального кодексу України розпочався судом 22.05.2015р. При цьому, до початку розгляду судом справи по суті позивач позовні вимоги підтримував з підстав, викладених в позовній заяві та поданих доказів, клопотань про витребовування будь яких доказів не заявив.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз'яснено, що докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстав позову). Тому, вирішуючи питання про виклик свідків, в усіх випадках потрібно вимагати від сторін пояснення, які саме обставини вони можуть підтвердити. Суд не має приймати доказів, які не стосуються справи і предмета доказування; одержаних з порушенням порядку, встановленого законом, або доказів, якими не можуть бути підтверджені певні обставини справи.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України суди мають установлювати строк на подання доказів з урахуванням часу, необхідного для їх подання, про що зазначається в ухвалі попереднього судового засідання. Наслідком неподання доказів з порушенням установленого строку є їх неприйняття судом, якщо сторона не доведе, що їх подано несвоєчасно з поважних причин. Неподання чи несвоєчасне подання доказів без поважних причин, що направлено на затягування процесу, може бути розцінено судом як зловживання процесуальними правами, що має бути мотивовано судовому рішенні (п.14 постанови пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 5).

Враховуючи подання представником ОСОБА_1 під час розгляду справи по суті без наведення будь-яких поважних причин, які б об'єктивно унеможливили їх подання раніше, нового доказу, суд прийшов до висновку про подання такого із порушенням вимог встановлених ч. 1 ст. 131 ЦПК України, та керуючись частиною 2 даної статті прийняв такий доказ тільки в підтвердження повноважень представника ТзОВ «Андрол» на підписання договору іпотеки, оскільки вперше про такий протокол представники ОСОБА_1 заявили до початку розгляду по суті позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору.

За клопотанням представника ОСОБА_2, в судовому засіданні по справі 15.06.2015р. було допитано в якості свідка відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 Надаючи свідчення під присягою, ОСОБА_2 підтвердила факт підписання нею спірного договору позики від 10.06.2009р. через психологічний тиск ОСОБА_1 та лише для повернення нею коштів, які останній разом із її покійним чоловіком нібито спільно інвестували у приватизацію Львівського іподрому. Зазначила, що жодних коштів в позику від ОСОБА_1 вона не отримувала ні в момент підписання договору, ні пізніше. В цей період вона перебувала у важкому психологічному стані через трагічну загибель в автокатастрофі її чоловіка та не могла усвідомлювати наслідки своїх дій.

Враховуючи заявлення ОСОБА_2 зустрічного позову також з підстав передбачених статтею 225 Цивільного кодексу України (правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи), за клопотанням представника ОСОБА_2 ухвалою суду від 30.07.2015р. було призначено судову психолого-психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_2, проведення експертизи доручено експертам КЗ «Львівська обласна психіатрична лікарня» (Т. 2 а.с. 148-150).

На вирішення експертів судом було поставлено наступні запитання: 1. Якими індивідуально-психологічними особливостями володіє ОСОБА_2? 2. Чи була ситуація із трагічною загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_2 в автокатастрофі психотравмуючою для останньої? 3. Чи відбулись в результаті загибелі чоловіка ОСОБА_2 певні зміни в індивідуально-психологічних особливостях та поведінці останньої, які могли б вплинули на правильність оцінки вчинених нею дій? 4. Яка особистісна значимість для ОСОБА_2 обставин, за яких були укладені договір позики від 10.06.2009р. та договори від 21.06.2009р. та 31.12.2010р. про внесення змін до цього договору? 5. У якому емоційному стані була ОСОБА_2 під час звершення дії укладання договору позики від 10.06.2009р. та договорів від 21.06.2009р. та 31.12.2010р. про внесення змін до цього договору? 6. Як вплинули зміни в індивідуально-психологічних особливостях ОСОБА_2, пов'язанні з трагічною загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка, на її здатність повною мірою вільно і свідомо приймати рішення про укладення (підписання) договору позики від 10.06.2009р., змін до нього від 21.06.2009р. та 31.12.2010р.? 7. Чи здатною була ОСОБА_2, з урахуванням трагічної загибелі ІНФОРМАЦІЯ_1 свого чоловіка, повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення щодо укладення з ОСОБА_1 договору позики від 10.06.2009р. та договорів від 21.06.2009р. та 31.12.2010р. про внесення змін до цього договору? 8. Чи вчинення ОСОБА_2 договору позики від 10.06.2009р. та договорів від 21.06.2009р. та 31.12.2010р. про внесення змін до цього договору відображало волю самої ОСОБА_2? 9. Чи не могло бути вчинення ОСОБА_2 договору позики від 10.06.2009р. та договорів від 21.06.2009р. та 31.12.2010р. про внесення змін до цього договору результатом комунікативного або психологічного впливу на неї іншого учасника правочину - ОСОБА_1? 10. Чи в повній мірі ОСОБА_2 усвідомлювала значення своїх дій та чи могла керувати ними під час укладення нею договору позики від 10.06.2009р. та договорів від 21.06.2009р. та 31.12.2010р. про внесення змін до цього договору?

На виконання ухвали суду від 30.07.2015р., експертами КЗ «Львівська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_9 (голова комісії), ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 було проведено комплексну судову психолого-психіатричну експертизу щодо ОСОБА_2, за результатами якої на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта №738 від 30.09.2015р. (Т. 2 а.с. 152-154).

З висновку судово-психіатричного експерта №738 від 30.09.2015р. вбачається наступне:

- психічний стан: ОСОБА_2 емоційно лабільна, емоції реакції пов'язані із ситуацією; інтелект відповідає віку, мислення послідовне, логічне, судження ситуативні; пам'ять без особливостей; зазначає, що турбують головні болі, порушений сон, нервова, буває, що зривається, кричить на хлопців; критика до свого стану збережена; неврологічний стан: без ознак органічного ураження; індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_2 не виходять за межі психологічної норми; при прослуховуванні звукозапису судових засідань, будь-якої інформації про тиск на ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 не знайдено;

- ОСОБА_2 під час укладення нею договору позики від 10.06.2009р. та договорів від 21.06.2009р. та 31.12.2010р. хронічним психічним захворюванням та недоумством не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними;

- висновок судового експерта-психолога: ОСОБА_2 притаманні риси емоційної лабільності (легка мінливість настрою) та дистимічні особливості (переважно пригнічений настрій). Ситуація із загибеллю чоловіка ОСОБА_2 була психотравмуючою для неї. Дана ситуація призвела до поглиблення пригніченого настрою ОСОБА_2 Обставини за яких були укладені договори від 10.06.2009р., 21.06.2009р. та 31.12.2010р. були особисто значимі для ОСОБА_2 Під час завершення дії, укладення даних договорів ОСОБА_2 перебувала в пригніченому стані, але в межах психологічної норми, елементів комунікативного або психологічного впливу на неї з боку ОСОБА_1 не простежується при учиненні означених договорів.

Надаючи правову оцінку договору позики від 10.06.2009р. (з подальшими змінами) та спірним правовідносинам в сукупності суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Така особливість реальних договорів визначена в ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Представник ОСОБА_1 в письмових поясненнях від 01.04.2015р. із покликанням на постанову Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 вказує на те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику (Т. 1 а.с. 160-163). На думку позивача, письмова форма договору позики від 10.06.2009р. є належним доказом факту передання коштів, обумовлених договором, позикодавцем позичальнику, тобто ОСОБА_2

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_13 у письмових міркуваннях від 13.05.2015р. (Т. 1 а.с. 198-202) зазначає про відмінність обставин даної справи та цивільної справи № 6-63цс13 (постанова Верховного Суду України від 18.09.2013р.), де передача коштів відбулась до підписання відповідного договору позики. Саме тому в межах справи № 6-63цс13 суди дійшли до висновку про те, що письмовий договір є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику.

Так, на відміну від обставин справи № 6-63цс13 (передання коштів передувала підписанню договору), в межах спірних правовідносин сторони в договорі (п. 2.2.) передбачили обов'язок позикодавця передати позичальнику кошти в тимчасове користування в день підписання договору (10.06.2009р.). Тобто, сторони не зазначили чітко, що позичальник вже отримав кошти чи отримує їх в момент підписання договору, а міститься вказівка про передачу коштів в подальшому - в день підписання договору позики (в майбутньому).

Із покликанням на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові суду від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, представник ОСОБА_2 зазначає, що будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України). Таким чином, якщо в договорі позики обумовлено передачу коштів в майбутньому (відсутня констатація факту передачі коштів), у разі пред'явлення позову про стягнення заборгованості за договором позики, суд повинен визначити правову природу правочину, а позикодавець повинен підтвердити своє право вимагати від позичальника виконання боргового зобов'язання шляхом представлення доказів про фактичну передачу коштів.

За твердженням представника ОСОБА_2 відсутність у справі письмових доказів фактичної передачі коштів за договором (наприклад, розписки) в контексті положень статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України та зазначеної правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 однозначно вказує на неукладеність договору позики від 10.06.2009р.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

На відміну від договору позики, кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним, оплатним і двостороннім та відмінним за своїм суб'єктним складом, оскільки кредитором може виступати лише банк чи інша кредитна установа, яка має відповідну ліцензію.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у цивільній справі № 6-79цс14 (Т. 1 а.с. 203-209).

Суд відзначає, що договір позики є реальною угодою та вважається укладеним з моменту передання обумовлених ним грошових коштів. При цьому, сам по собі факт підписання договору позики без передачі позичальникові обумовлених договором грошових коштів, не породжує для позичальника обов'язку повернути в майбутньому обумовлену договором позики суму грошових коштів.

У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України).

При цьому, в силу ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що жодних додаткових договорів, якими б вносились зміни в положення договору позики від 10.06.2009р. в частині визначення порядку передачі позики (грошових коштів) позичальнику (пункт 2.2.), сторонами укладено не було.

Надаючи правову оцінку договору позики та зокрема пункту 2.2. (позикодавець зобов'язується в день підписання даного договору передати … позичальникові кошти), іншим доказам у справі в сукупності, суд приходить до висновку, що на момент підписання договору позики - 10.06.2009р., кошти визначені в договорі в сумі 980 000,00 доларів США позичальнику (ОСОБА_5.) передані не були. Докази зворотнього в матеріалах справи відсутні.

В силу положень статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України та приписів статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, саме на позивача за позовом про стягнення заборгованості за договором позики, як позикодавця за договором, покладено обов'язок довести перед судом належними та допустимими доказами факт передачі ОСОБА_2 грошових коштів у позику за договором позики від 10.06.2009р.

Аналізуючи матеріали справи суд констатує, що будь-яких доказів передачі грошових коштів ОСОБА_2 за договором позики від 10.06.2009р. в день чи після його підписання ОСОБА_1 не надано.

Доводи представника ОСОБА_1 про необхідність задоволення первісних позовних вимог із застосування правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013р., є безпідставними та спростовуються наступним.

Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме про це зазначено у постанові Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18.09.2013р.

Суд погоджується із міркуваннями представника ОСОБА_2, що за аналізом постанов Верховного Суду України від 18.09.2013р. та від 02.07.2014р. в зазначених цивільних справах письмова форма договору позики є одночасно підтвердженням реального характеру договору тільки в тих випадках, коли в тексті правочину чітко вказано про передачу коштів до або в момент його підписання. В разі якщо передача коштів обумовлена сторонами на майбутнє (в угоді відсутня вказівка про передачу коштів на момент підписання договору), то згідно ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням факту передачі коштів є розписка позичальника, виписка з рахунку (банківська квитанція) про переказ або інший документ який може достовірно підтверджувати такі обставини.

Таким чином, в контексті спірних правовідносин доводи позивача за первісним позовом про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику є помилковими, оскільки в даному випадку підписуючи договір позики від 10.06.2009р. сторони погодили обов'язок позикодавця передати позичальнику кошти в день підписання коштів (пункт 2.2.), тобто в майбутньому. За наведеного суд визнає, що належним доказом передачі коштів за договором позики була відповідна розписка ОСОБА_2 Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016р. у справі № 752/6354/14-ц.

Суд відхиляє як безпідставні твердженням сторони позивача за первісним позовом про нібито неодноразове визнання ОСОБА_2 наявності у неї заборгованості перед ОСОБА_1 за договором позики від 10.06.2009р., та як наслідок підписання нею угод про внесення змін до договору, договорів забезпечення, враховуючи наступне.

Суд констатує, що матеріали справи не містять жодного доказу того, що ОСОБА_2 визнає наявність у неї заборгованості перед ОСОБА_1 за договором позики від 10.06.2009р. в сумі 980 000,00 доларів США чи в іншому розмірі. Не покликається на конкретні докази визнання особисто позичальником боргу і позивач за первісним позовом.

Надаючи належну правову оцінку письмовому доказу, найменованому «Додаток до Договору від 10 червня 2009р.» та його можливій приналежності саме до договору позики, який є предметом судового розгляду, суд відзначає, що такий не підписано ОСОБА_1, як іншою із сторін договору позики від 10.06.2009р. Також, суд констатує, що ані назва вказаного письмового доказу, ані його зміст не дозволяють дійти до беззаперечного висновку про його приналежність саме до договору позики від 10.06.2009р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а не будь-якого іншого договору від 10.06.2009р.; даний додаток не конкретизує суми боргу, визначаючи його як «даний борг».

При цьому той факт, що вказаний письмовий доказ (додаток) беззаперечно приналежить саме до договору позики, який є предметом судового розгляду, спростовується також його змістом в частині «необхідності погодження сторонами до кінця квітня 2010 року орієнтовного графіку погашення боргу до кінця 2010 року», оскільки це питання було врегульовано сторонами безпосередньо в самому договорі позики і не потребувало додаткового регулювання. Так, змістом договору позики від 10.06.2009р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується те, що сторонами врегульовано питання щодо строку користування коштами, а саме: до 31.12.2010р., чим виключається необхідність погодження сторонами якогось окремого графіку їх повернення до настання цієї дати.

Надаючи оцінку договорам, якими сторони внесли зміни до договору позики від 10.06.2009р., та правочинам про забезпечення від 21.06.2010р., 31.07.2013р., суд відзначає, що підписуючи зазначені правочини, сторонами вносилися зміни в окремі пункти договору виключно в частині строку користування позичальником коштами та зміною у зв'язку із цим графіку повернення позики.

Як зазначалось вище, жодних змін в умови договору в частині порядку передачі коштів сторонами не внесено. Змістом договорів про забезпечення, підписаних із ТзОВ «Будівельна компанія «Сервус» та ТзОВ «Андрол», передбачено забезпечення нерухомим майном (іпотекою) можливих зобов'язань ОСОБА_2 за договором позики від 10.06.2009р. При цьому, в жодному із підписаних особисто ОСОБА_2 договорів не наведено ні розмір її боргу, ні обставин передання їй коштів.

На переконання суду, за фактичних обставин справи саме лише підписання позичальником наданих суду змін до договору позики, правочинів про забезпечення позики не може бути належним доказом факту передачі ОСОБА_2 грошових коштів в позику.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, а оцінці підлягає взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. ч. 2-3 ст. 212 Кодексу).

Оцінюючи зібрані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням та взаємному зв'язку у їх сукупності судом відзначається, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів передачі коштів за договором позики в день його підписання. При цьому судом констатується, що обставин передачі коштів не повідомив будь-хто з осіб, допитаних по справі в якості свідків, а також будь-хто з інших учасників справи.

Зокрема, надаючи особисті письмові пояснення по справі позивач за первісним позовом обмежився лише тим, що надав обумовлені договором кошти в позику.

Також про обставини передачі коштів за договором позики не зміг повідомити і допитаний судом в якості свідка ОСОБА_8, працюючий в різні роки в підконтрольних позивачу за первісним позовом підприємствах, мотивуючи це тим, що не був очевидцем відповідних подій, а залучався ним (позивачем за первісним позовом) виключно до питання забезпечення виконання позичальником вже підписаного договору позики. При цьому, суд відзначає певні суперечності в цій частині показів свідка ОСОБА_8, оскільки в своїх подальших показах, відповідаючи на питання суду щодо автора тесту договору позики, свідок категорично заперечив те, що текст такого договору готувався стороною ОСОБА_1 (позивача за первісним позовом), припускаючи підготовку тексту цього договору кимось зі сторони ОСОБА_2

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_2 повідомила про те, що на підписання договору позики, яке відбувалося за її місцем проживання в м. Дрогобичі, ОСОБА_1 (позикодавець/позивач за первісним позовом) прибув разом з ОСОБА_8 Також, допитаний в якості свідка ОСОБА_14 (зазначений в договорі позики як свідок) повідомив суд про те, що ОСОБА_8 приймав участь зі сторони позивача за первісним позовом в переговорах, які передували підписанню саме договору позики, проте не зміг пригадати того, чи був присутній ОСОБА_8 при його підписанні, а також повідомив суд, що ним готувався текст договору позики. При цьому, в наданих суду письмових поясненнях позивач за первісним позовом підтверджує покази ОСОБА_2 щодо підписання договору позики за її місцем проживання в м. Дрогобичі.

Також позивач за первісним позовом в своїх письмових поясненнях, наданих суду стверджує, що нібито не мав наміру підписувати з ОСОБА_2 будь-яких договорів про повернення коштів в сумі 980 000,00 доларів США, оскільки неодноразово у стосунках із друзями надавав (отримував) гроші нічого при цьому не підписуючи, проте був переконаний власними юристами та фінансистами в необхідності, за даних обставин, підписати договір. При цьому зазначає, що відповідний договір нібито мав готуватися саме його юристами, однак в кінцевому результаті такий був підготовлений ОСОБА_14 (юристом Чайківської О.М. як його в своїх письмових поясненнях визначає ОСОБА_1.), до особи якого в ОСОБА_1 не було зауважень чи якоїсь недовіри.

За наведеного вище суд констатує, що показами вказаних осіб, допитаних в якості свідків і письмовими поясненнями ОСОБА_1 (позивача за первісним позовом), підтверджується обставина підписання тексту договору позики за місцем проживання ОСОБА_2 в м. Дрогобичі, а також та обставина, що текст вказаного договору готувався допитаним в якості свідка ОСОБА_14

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_2 повідомила суду про те, що зазначена в договорі позики сума грошових коштів в розмірі 980 000,00 доларів США, озвучувалася за життя її покійним чоловіком ОСОБА_5, як сума вкладу ОСОБА_1 у спільний з покійним чоловіком проект приватизації Львівського іподрому. При цьому, свідок ОСОБА_2 не змогла деталізувати фактичних обставин цього проекту, оскільки до смерті свого чоловіка не втручалась в питання бізнесу, а її участь в певних господарських товариствах носила суто формальний характер (зареєстрований на неї бізнес, без впливу на прийняття остаточних рішень). Разом з тим пояснила суду, що була обізнана, зі слів покійного чоловіка, з участю в цьому проекті ОСОБА_1, який на певному етапі його реалізації побажав завершити в ньому участь та повернути внесені кошти.

Надаючи покази допитаний судом в якості свідка ОСОБА_8 повідомив про те, що покійний ОСОБА_5 звертався до ОСОБА_1 з пропозицією участі в проекті, мета якого нібито полягала в придбанні частки в статутному капіталі Підприємства «Львівський іподром». При цьому, свідок ОСОБА_8 стверджував, що аналізував для позивача за первісним позовом ризики, пов'язані з участю у вказаному проекті та не рекомендував йому брати участь в ньому, оскільки такий є із незрозумілою економікою, видається складним до реалізації та виявився непід'ємним для «монстрів будівництва».

Відповідаючи на запитання суду та представника відповідача за первісним позовом щодо того, чи дослухався позивач за первісним позовом до вказаних рекомендацій, а також чи відомо щось свідку про можливі інвестиції ОСОБА_1 в цей проект, ОСОБА_8 пояснив, що жодна із компаній ОСОБА_1 не займається цим проектом; відсутніми є будь-які документи, які б фіксували фінансові вливання ОСОБА_1 в цей проект; його участь в інвестуванні є юридично незакріпленою. Проте суд відзначає, що як стверджувалося в письмових поясненнях самим ОСОБА_1, у його відносинах з друзями неодноразово мали місце випадки надання (отримання) грошей без оформлення будь-яких договорів (дослівно, нічого не укладаючи). В цьому контексті суд також відзначає, що в наданих письмових поясненнях ОСОБА_1 підтвердив факт давнього знайомства, зокрема з ОСОБА_5, а також існуванням між ними не тільки бізнесових, але і дружніх стосунків.

Також ОСОБА_1 в своїх письмових поясненнях зазначає, що приблизно в 2007-2008рр. нібито отримав пропозицію разом вступити в якості учасника в юридичну особу «Львівський іподром», не пригадуючи її організаційно-правової форми. Ідея участі нібито полягала в придбанні (отриманні) частки в новоствореному Товаристві через приватизацію, яка за визначенням ОСОБА_1 видавалася на той час малодосяжною та була ним відхилена після проведених консультацій.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_14 повідомив суд про те, що приблизно в 2007-2008рр. познайомився з ОСОБА_1, супроводжуючи ОСОБА_5 на перемовинах, пов'язаних, зокрема, із спільною участю вказаних осіб в проекті, суть якого зводилась до отримання в користування та подальшої приватизації майна цілісного майнового комплексу Державного підприємства «Львівський іподром». Пояснив суду, що суть проекту на його початковій стадії полягала в створенні Закритого акціонерного товариства «Львівський іподром» з метою отримання в користування майна цілісного майнового комплексу Державного підприємства «Львівський іподром» та можливістю його подальшого викупу (приватизації). Також зазначив, що початкова мета була досягнута, оскільки створене ЗАТ «Львівський іподром» набуло права довгострокового користування цілісним майновим комплексом ДП «Львівський іподром», а також земельною ділянкою, на якій розміщене майно комплексу. При цьому, свідок ОСОБА_14 повідомив суд, що з моменту створення в 2007 році вказаного акціонерного товариства і аж до 2010 року був його генеральним директором, а зберігачем акцій новоствореного товариства було підконтрольне позивачеві за первісним позовом ТзОВ «Росан-цінні папери», якому були передані акції товариства та яке скликало, організовувало і проводило загальні збори акціонерів, фактично контролюючи в такий спосіб діяльність такого товариства і прийняття ним рішень.

В наведеному вище контексті суд відзначає, що усі без винятку особи, допитані по даній справі в якості свідків, а також позивач за первісним позовом, який не надавав своєї згоди на допит в такій якості, проте надав суду письмові пояснення, визнають факт обізнаності з існуванням відповідного проекту та свого інтересу до цього проекту, відзначаючи одночасно його складність.

При цьому, як свідок ОСОБА_8 (працівник підприємств позивача за первісним позовом), так і сам позивач за первісним позовом характеризували суть участі в проекті, як придбання (отримання) частки в новоствореному Товаристві через приватизацію, що в контексті інших показів свідків слід розуміти як приватизацію (викуп) орендарем (ЗАТ «Львівський іподром») майна цілісного майнового комплексу ДП «Львівський іподром» (предмета оренди), як кінцевої мети проекту.

Повідомляючи суд про мотиви підписання договору позики, допитана в якості свідка ОСОБА_2 зазначила, що перебувала в той момент у важкому психолого-психіатричному стані, зумовленому смертю свого чоловіка ОСОБА_5, та під впливом постійних наполягань позивача за первісним позовом щодо юридичного оформлення зобов'язань, які після смерті її чоловіка мали бути виконані нею особисто.

Та обставина, що ініціатива підписання договору позики виходила саме від позивача за первісним позовом підтверджується його письмовими поясненнями, в яких зазначається те, що під тиском своїх працівників (юристів та фінансистів) він наполіг на договірному оформленні зобов'язань і, первинно, підготовкою договору позики займалися саме його юристи.

Разом з тим та як вже було зазначено вище договір позики від 10.06.2009р. підписано сторонами в редакції, підготовленій ОСОБА_14, який значиться на примірнику вказаного договору як свідок.

Повідомляючи суд про обставини, за яких готувався договір та мотиви його підписання сторонами, допитаний в якості свідка ОСОБА_14 зазначав, що після смерті ОСОБА_5 позивач за первісним позовом зажадав певних гарантій повернення коштів, внесених у спільний з покійним проект, пропонуючи оформити такі гарантії договором позики та запевняючи про формальний характер такого договору. Разом з тим, розуміючи юридичні наслідки, які можуть настати у зв'язку із підписанням такого договору, свідок ОСОБА_14 в наданих суду поясненнях стверджував, що відмовляв ОСОБА_2 від підписання цього договору, оскільки вважав відсутніми в неї будь-яких зобов'язань перед позивачем за первісним позовом.

У зв'язку із цим, забезпечуючи підготовку тексту договору позики та враховуючи усі фактичні обставини, які передували такій підготовці та підписанню договору, свідок ОСОБА_14 повідомив суд про те, що свідомо сформулював зміст договору таким чином, щоб сам факт його підписання сторонами не підтверджував отримання ОСОБА_2 коштів ні до підписання цього договору, ні в момент його підписання, так як такий договір мав своєю справжньою метою врегулювати інші відносини, учасником яких ОСОБА_2 не була.

Оцінюючи наведені вище покази осіб, допитаних в якості свідків, а також зміст письмових пояснень позивача за первісним позовом у їх взаємному зв'язку із сукупністю інших доказів по справі, суд приходить до переконання, що підписанням 10.06.2009р. договору позики сторони могли врегульовувати певне первісне зобов'язання, замінюючи його позиковим.

Суд враховує покликання представників відповідача ОСОБА_2 на те, що саме зі смертю ОСОБА_5 можуть пов'язуватися мотиви підписання вказаного договору позики, оскільки такий підписування на 12-ий день з моменту його загибелі в ДТП і необхідність такого підписання ініціювалася саме позивачем за первісним позовом за наполяганням своїх працівників, хоч первинно такий не мав наміру нічого підписувати, а також і на те, що необхідність підписання такого договору могла полягати в документальному закріпленні можливих зобов'язань ОСОБА_5, які за життя останнього жодним чином не фіксувались юридично, що допускалось у відносинах друзів за твердженням самого позивача за первісним позовом. Саме з цим суд пов'язує складнощі, які виникли в сторін договору позики відносно можливості ідентифікації певного первісного зобов'язання, що мало б бути припинене із заміною на позикове зобов'язання, оскільки в позивача за первісним позовом були відсутніми відповідні підтверджуючі документи, а відповідач за первісним позовом про такі можливі зобов'язання знав лише зі слів покійного ОСОБА_5

Наведеним вище, на переконання суду, пояснюється і та обставина, що будь-хто з учасників даної справи (представників учасників справи) не зміг повідомити суду про обставини, за яких 10.06.2009р. нібито передавалися кошти за договором позики, а позивач за первісним позовом не надав своєї згоди на допит в якості свідка, щоб повідомити суд про такі обставини.

А відтак суд відзначає, що приписи статті 1053 ЦК України допускають заміну боргу, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Новація - це спосіб припинення зобов'язання за домовленістю сторін про зміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (ч. 2 ст. 604 ЦК України).

Істотними умовами новаційного правочину є: зазначення існуючого зобов'язання, яке підлягає новації, для можливості його ідентифікації (підстава виникнення, характер, предмет), умова про мету новації (припинення первісного зобов'язання і встановлення нового), а також визначення зобов'язання, що безпосередньо є новацією (його предмет, кількісні характеристики, істотні умови, тощо).

Таким чином, юридичною підставою договору позики, що виникає при новації, є угода сторін про припинення первісного зобов'язання, проте таких обставин судом не встановлено.

За обставин відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів фактичної передачі ОСОБА_1 коштів ОСОБА_2 за договором позики, відсутність детального опису таких обставин і в матеріалах справи (в т.ч. про них не зазначено позивачем ні в позовній заяві, ні в письмових поясненнях ОСОБА_1 від 20.07.2015р.), необізнаність із такими обставинами представників ОСОБА_1, про що ними було повідомлено в судовому засіданні 20.10.2017р., категоричне заперечення позичальником за договором факту передачі йому коштів, свідчення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_15 про події, які передували підписанню спірного договору, та обставини підписання спірного договору позики, в контексті приписів цивільного закону про необхідність підтвердження факту передачі коштів виключно письмовими доказами, суд, оцінюючи всі докази в сукупності, приходить до висновку про недоведеність позивачем за первісним позовом факту передачі коштів в сумі 980 000,00 доларів США ОСОБА_2 за договором позики від 10.06.2009р.

Враховуючи наведене та оцінюючи всі наявні докази в сукупності, судом встановлено, що грошові кошти в сумі 980 000,00 доларів США в межах договору позики від 10.06.2009р. ОСОБА_1 в позику ОСОБА_2 не передавались, а спірний договір позики в силу положень статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України є неукладеними.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 10.06.2009р., а відповідно у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 25 042 084,06 грн., що еквівалентно 980 000,00 доларів США (основний борг), слід відмовити за безпідставністю. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення основної суми боргу за договором, то і у задоволенні додаткових вимог ОСОБА_1 про стягнення 15 728 683,23 грн. (втрат від інфляції за період з 30.06.2014р. по 13.04.2016р.) та 1 346 097,78 грн. (процентів за користування коштами за період з 30.06.2014р. по 13.04.2016р.), розрахованих позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми), також слід відмовити.

Окремо суд звертає увагу на необхідність відмови у задоволенні додаткової позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення втрат від інфляції в розмірі 15 728 683,23 грн. також і з тих підстав, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта долари США, яка мала була предметом договору позики від 10.06.2009р., індексації не підлягає. Так, при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти (яка могла бути стягнена судом за умови доведеності позовних вимог) на національну та урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постанові від 18.05.2016р. у справі № 6-474цс16.

Заявляючи зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору позики від 10.06.2009р. із врахуванням змін внесених договорами від 21.06.2010р. та 31.12.2010р., ОСОБА_2 покликалась на ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203, ст.ст. 215, 225, 231, 1046, 1051 Цивільного кодексу України та стверджувала про підписання нею оспорюваного договору позики у важкому психолого-психіатричному стані, пов'язаному із трагічною загибеллю свого чоловіка та під психологічним тиском ОСОБА_1, а відповідно не розуміла значення своїх дій, не могла ними керувати, організувати та визначити свою поведінку та дії, а також передбачити їх наслідки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин; ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Верховним Судом України у п. 16 постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

За приписами ч. 1 ст. 231 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008р. для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Судам варто мати на увазі, що насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов'язково злочинних, діях (наприклад, насильством може бути вплив на волю контрагента за допомогою використання його залежного становища). Насильство викликає страх настання невигідних наслідків. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною майбутнього правочину, так і сторонньою особою щодо іншої сторони, її родичів чи близьких. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій (наприклад, погроза звернутися до суду із заявою у справах приватного обвинувачення, позбавити спадщини або накласти арешт на майно). Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

В силу вимог процесуального закону, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто саме на позивача за зустрічним позовом закон покладає обов'язок довести перед судом обставини покладені в обґрунтування таких позовних вимог, а саме про існування на момент підписання спірного правочину обставин з якими закон (статті 225, 231 ЦК) пов'язує можливість визнання договору недійсним.

Водночас, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Суд констатує, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами неможливість усвідомлювати ОСОБА_2 значення своїх дій, керувати ними та/або наявність тиску на позичальника при підписанні договору позики від 10.06.2009р.

Зокрема, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №738 від 30.09.2015р. ОСОБА_2 під час укладення нею договору позики від 10.06.2009р. та договорів від 21.06.2009р. та 31.12.2010р. хронічним психічним захворюванням та недоумством не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; елементів комунікативного або психологічного впливу на неї з боку ОСОБА_1 не простежується при учиненні означених договорів (т. 2 а.с. 152-154).

Будь-яких інших доказів на підтвердження обставин неможливості позивачем за зустрічним позовом усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, як от рішення суду про визнання ОСОБА_2 недієздатною, відомостей про лікування та/або прийом сильнодіючих медичних препаратів, відповідних медичних висновків (довідок) про стан здоров'я ОСОБА_2 станом на день підписання договору, матеріали справи не містять. При цьому, покази допитаних в судовому свідків з приводу стану здоров'я ОСОБА_2 суд не вважає допустимими доказами таких обставин в розумінні процесуального закону.

На переконання суду, самі по собі неодноразові наполегливі прохання позивача за первісним позовом до ОСОБА_2 підписати оспорюваний договір позики з причин необхідності повернути спільно інвестовані ОСОБА_1 та покійним ОСОБА_5 кошти у бізнес-проект щодо приватизації підприємства «Львівський іподром», висловлені в ході телефонних розмов та особистих зустрічей із ОСОБА_2, не свідчать про вчинення позивачем тиску в розумінні статті 231 ЦК України.

Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним в силу наступного.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Також при розгляді спорів про недійсність правочинів судам потрібно розмежовувати недійсні та неукладені правочини, тобто такі, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення (наприклад, відсутня згода щодо всіх істотних умов, передбачених законодавством; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для укладення правочину потрібно його передати; не затверджено правочин вищим органом господарського товариства, якщо це передбачено в законі чи статуті товариства; не здійснено державну реєстрацію правочину в разі, коли законом ця обставина визначена як момент його вчинення). Встановивши, що правочин є неукладеним, суд на цій підставі залишає позов про визнання правочину недійсним без задоволення (узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008р.).

Беручи до уваги встановлення судом факту про неукладеність договору позики від 10.06.2009р., у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спірного договору позики недійсним слід відмовити.

Звертаючись із позовом про визнання договору іпотеки недійсним, третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору ТзОВ «Андрол» покликається на неукладеність договору позики через відсутність у матеріалах справи доказів фактичної передачі коштів ОСОБА_1 ОСОБА_2, що в контексті похідного характеру іпотеки від основного зобов'язання та положень ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку» є підставою визнати договір іпотеки від 31.07.2013р. недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України).

За визначенням абз. 2, 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.ч. 4, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Як встановлено судом, 31.07.2013р. між ОСОБА_1 та ТзОВ «Андрол» було підписано договір іпотеки, за змістом якого для забезпечення повного та своєчасного виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором позики від 10.06.2009р., іпотекодержатель (ТзОВ «Андрол») передає в іпотеку нерухоме майно визначене цим договором, а саме нежитлову будівлю (готель курортного типу 3А), загальною площею 1 021,2 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0983 га, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 5 а.с. 7-14).

Судом також встановлено, що договір позики від 10.06.2009р. є неукладеним.

Враховуючи акцесорний (додатковий) характер іпотеки як способу забезпечення виконання зобов'язання, неможливість існування іпотеки без дійсного основного зобов'язання, їх нерозривність та визнання договору позики від 10.06.2009р. (основного зобов'язання) неукладеним, суд приходить до висновку про недійсність договору іпотеки підписаного 31.07.2013р. між ОСОБА_1 та ТзОВ «Андрол», посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Тишківською Р.І., як додаткового зобов'язання. Неведене узгоджується із правовою позицією суду касаційної інстанції викладеною в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2011р. у справі № 6-30641св11 та від 15.02.2012р. у справі № 6-30639св11.

В силу ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Враховуючи накладення (вчинення) приватним нотаріусом ЛМНО Тишківською Р.І. на підставі договору іпотеки від 31.07.2013р. заборон та обтяжень, суд роз'яснює, що такі підлягають скасуванню (припиненню) на підставі даного рішення суду згідно з приписами ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В ході розгляду даної справи ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 03.12.2014р. було вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, а саме накладено арешт на будівлю виробничого корпусу НОМЕР_3, загальною площею 4103 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 і належить ОСОБА_2

Згідно ч. 6 ст. 154 Цивільного процесуального кодексу України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

В судовому засіданні 03.11.2017р. представник ОСОБА_2 просив суд одночасно із винесенням рішення по даній справі вирішити питання щодо чинності обраних 03.12.2014р. судом заходів забезпечення позову у спосіб накладення арешту на майно ОСОБА_2 Інші учасники судового процесу не заперечили щодо вирішення судом даного питання при винесенні рішення по суті спору.

За таких обставин, керуючись ч. 6 ст. 154 Цивільного процесуального кодексу України, суд, приходячи до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог за первісним позовом, з метою забезпечення якого ухвалою від 03.12.2014р. вживалися відповідні заходи, постановляє про їх скасування, а саме скасування накладеного арешту на будівлю виробничого корпусу НОМЕР_3, загальною площею 4103 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

На підставі ст.ст. 11, 203, 204, 207, 215, 225, 231, 546, 575, 625, 640, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку» та керуючись ст.ст. 10, 34, 60, 88, 154, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Андрол», про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Сервус», про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «Андрол» до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним - задоволити.

Визнати недійсним підписаний 31 липня 2013 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Андрол» договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 1152.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Андрол» судовий збір в сумі 1 600,00 (одна тисяча шістсот) гривень.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 03 грудня 2014 року, на будівлю виробничого корпусу НОМЕР_3, загальною площею 4103 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 і належить ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2., зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, ІПННОМЕР_2.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення, - в той же строк з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання такої рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий Б.Р. Мичка