Справа № 464/8589/15 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/783/998/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача: ОСОБА_2 -

ОСОБА_3, представника відповідача ТзОВ

«Факторингова компанія «Омега» - Василишин О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», ОСОБА_6, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни, третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу предмета іпотеки, а саме, належної йому, як іпотекодавцеві, на праві власності квартири АДРЕСА_1, іпотекодержателем ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» від свого імені, відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку» на користь ОСОБА_6, який посвідчено 07.11.2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., зареєстрованого за реєстровим №3997, та зобов'язати приватного нотаріуса виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на вказану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що договір укладено з порушенням вимог закону, а саме, вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та п.п. 2.7, 2.13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, оскільки жодних повідомлень від іпотекодержателя чи нотаріуса про те, що планується продаж предмета іпотеки, він не отримував і ціни продажу предмета іпотеки не погоджував. Крім того, зазначає, що приватним нотаріусом порушено вимоги п.1 Розділу 2 вказаного Порядку, оскільки при посвідченні оспорюваного договору нотаріус не витребувала та не перевірила оригіналу свідоцтва про право власності на відчужувану квартиру, а внесла в оспорюваний договір ті дані про право власності іпотекодавця, які були зазначені в договорі іпотеки. Також позивач в обґрунтування недійсності правочину покликається на встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборону примусового звернення стягнення на заставлене майно, оскільки кредит був наданий в іноземній валюті для споживчих цілей і відчужувана за договором купівлі-продажу квартира є єдиним постійним місцем його проживання. Також зазначає, що відповідно до звіту розподілу коштів від продажу предмета іпотеки, розмір заборгованості перед кредитором становить 2000519, 24 грн., а не 1242103, 93 грн., як йому було відомо, і жодних відомостей про складові частини заборгованості, періоду її нарахування та способу проведення розрахунку вказаний звіт не містить, про наявність такої суми заборгованості його не було повідомлено, а, натомість, покладено на нього витрати за посвідчення оспорюваного договору у розмірі 20000 грн., чим порушено його права та законні інтереси.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15.11.2016 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд не дав належної правової оцінки доказам на підтвердження повідомлення його про заміну кредитора в зобов'язанні, оскільки в матеріалах справи міститься копія такого повідомлення і, до того ж, це повідомлення стосується переходу прав лише за одним кредитним договором №7883/Р, а повідомлення про заміну кредитора та іпотекодержателя по кредитному договору №3367/Р йому взагалі не надсилались. Апелянт звертає увагу, що судом не проаналізовано належним чином положення іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку», які стосуються порядку, способу та змісту повідомлення іпотекодавця про намір укласти договір відповідно до ст.38 цього Закону, які не були дотримані при укладенні оспорюваного договору. Звертає увагу, що, посвідчуючи оспорюваний договір, нотаріус не витребувала та не перевірила правовстановлюючі документи на відчужувану квартиру, а всі дані про право власності іпотекодавця на предмет іпотеки перенесла виключно із тексту договору іпотеки, що є порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року та вказує на недійсність оспорюваного договору. Не погоджується апелянт й з висновком суду про відсутність правових підстав для застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки зміна валюти зобов'язання за кредитним договором з долара на гривню не спростовує того факту, що кредит був наданий в іноземній валюті.

Незрозумілим для апелянта є й принцип розподілу коштів, одержаних в результаті продажу іпотечного майна, відображений у звіті від 19.03.2015 року, оскільки договір був укладений з розстрочкою платежу до 07.11.2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчиняться у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Судом встановлено, що 20.07.2005 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №3367/Р, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 54330 доларів США строком до 20.07.2020 року з цільовим призначенням - інвестування будівництва нерухомості, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1, третій поверх, перший під'їзд, для здійснення часткової оплати за договором №30 від 18.11.2004 року, укладеним між позичальником та ТзОВ ВКФ «Кремінь» (Т. 1 а.с. 25-26).

Додатковим договором №2 від 29.02.2008 року до кредитного договору №3367/Р від 20.07.2005 року, укладеним між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2, внесено зміни до п.6.1 щодо способів забезпечення зобов'язань за цим договором (Т. 1 а.с. 27).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між ОСОБА_2 та ВАТ «Кредобанк» 11.03.2008 року укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я., зареєстрований в реєстрі за №1508, згідно з яким позивач передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 13-15).

14.03.2008 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №7883/Р, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 100000 доларів США строком до 01.03.2023 року з цільовим призначенням - ремонт житла (Т. 1 а.с. 23).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між ОСОБА_2 та ВАТ «Кредобанк» 17.03.2008 року укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я., зареєстрований в реєстрі за №1705, згідно з яким позивач передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 18-21).

18.08.2009 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №7883/Р від 14.03.2008, а також додатковий договір №2 до кредитного договору №3367/Р від 20.07.2005 року, якими сторони змінили валюту зобов'язання позичальника перед банком за кредитними договорами: з доларів США на гривню (Т.1 а.с. 24, 28, 95, 96).

У зв'язку із внесенням вказаних змін до кредитних договорів, 18.03.2009 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Кредобанк» укладено договори про внесення змін до договору іпотеки від 11.03.2008 року та договору іпотеки від 17.03.2008 року, якими теж внесено зміни в частині валюти зобов'язань за кредитними договорами (Т. 1 а.с. 17, 22).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29.12.2010, з ОСОБА_2 та ОСОБА_9 стягнуто на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором №3367/Р від 20.07.2005 у розмірі 368956, 90 грн. (Т. 1 а.с. 150).

Згідно з договором факторингу від 29.11.2011 року, укладеним між ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», товариство набуло право грошової вимоги за вищевказаними кредитними договорами (Т.1 а.с. 121-134).

16.12.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» укладено договір про відступлення прав за договорами іпотеки, серед яких, і договори іпотеки, укладені з позивачем (Т. 1 а.с. 135-137).

Згідно з договорами факторингу від 10.10.2013 року №23/О, №24/О, укладеними між ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ТзОВ «Факторингова компанія «Омега», остання набула право грошової вимоги до ОСОБА_2 за невиконання зобов'язань, що виникли з кредитних договорів №3367/Р від 20.07.2005 року, №7883/Р від 14.03.2008 року, а також усі права вимоги за усіма зобов'язаннями, що забезпечують належне виконання боржником умов кредитних договорів, у тому числі, договорів іпотеки від 11.03.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №1508, та 17.03.2008 року за реєстровим №1705 (Т. 1 а.с. 138-139,144-145).

24.10.2013 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» укладено договори про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно з якими новий іпотекодержатель набув усі права за договором іпотеки від 11.03.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №1508, та договором іпотеки від 17.03.2008 року за реєстровим №1705, укладеними між іпотекодавцем та ВАТ «Кредобанк» (Т.1 а.с. 140-141, 146-147).

Встановлено, що ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» повідомляло позивача про зміну кредитора та зміну іпотекодержателя, що підтверджується письмовими повідомленнями від 25.10.2013 року та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення адресату (Т. 1 а.с. 156-160).

07.11.2014 року між ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» та ОСОБА_6 укладено оспорюваний договір купівлі-продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені, у відповідності до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», який посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Барбуляк Х.М. за реєстровим номером 3997, відповідно до умов якого ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» продало, а ОСОБА_6 купив квартиру АДРЕСА_1, яка належала на праві власності іпотекодавцеві ОСОБА_2 (Т.1 а.с. 8-9).

Згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Аналогічне за змістом положення передбачено й п.5.7 вказаних вище іпотечних договорів.

Отже, відповідно до змісту наведеної вище норми ст.38 Закону України «Про іпотеку» та положення п.5.7 іпотечних договорів, недотримання вимог Закону та умов договору щодо порядку повідомлення іпотекодавця про продаж предмету іпотеки не може бути підставою для визнання недійсним укладеного відповідно до ст.38 Закону договору купівлі-продажу предмета іпотеки, а є підставою для відповідальності іпотекодержателя перед іпотекодавцем у виді відшкодування завданих збитків.

Крім того, суд першої інстанції вірно врахував, що матеріалами справи підтверджено, що 23.05.2014 року ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» зверталося до ОСОБА_2 із письмовими вимогами про усунення порушень щодо невиконання зобов'язань за кредитними договорами №3367/Р від 20.07.2005 та №7883/Р від 14.03.2008 та повідомляло про наслідки невиконання цих вимог, зокрема, про стягнення суми невиконаних зобов'язань за договорами шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1, які були вручені адресату, про що є відповідні відмітки (Т.1 а.с. 151-154).

Безпідставними є посилання позивача на недотримання нотаріусом вимог закону щодо порядку посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки п.п. 1.1 п. 1 Глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Наказ Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (в редакції, чинній на момент укладення договору), передбачено, що правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують, а такими документами можуть бути, зокрема, іпотечний договір, договір про задоволення вимог іпотеко держателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Також ст.38 Закону України «Про іпотеку» визначено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Безпідставними є й посилання позивача як на правову підставу недійсності оспорюваного договору на порушення вимог закону щодо відсутності його (позивача) погодження ціни продажу предмета іпотеки, оскільки положеннями ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та аналогічними за змістом положеннями п.5.7 іпотечних договорів передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іпотекодавцем за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Встановлено, що ціну предмета іпотеки для продажу визначено на підставі звіту суб'єкта оціночної діяльності про незалежну оцінку вартості майна (Т.1 а.с. 176-191), що в повній мірі відповідає наведеним вище нормам закону та умовам іпотечного договору, а тому підстав для визнання договору купівлі-продажу предмета іпотеки недійсним немає.

Крім цього, не заслуговують на увагу посилання позивача про недійсність оспорюваного договору у зв'язку з порушенням встановленої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборони примусового звернення стягнення на заставлене майно, оскільки укладеними між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 18.08.2009 року додатковими договорами №1 до кредитного договору №7883/Р від 14.03.2008 року, №2 до кредитного договору №3367/Р від 20.07.2005 року, сторони змінили валюту зобов'язання позичальника перед банком за кредитними договорами з доларів США на гривню та погодили (визначили), що сума заборгованості за кредитним договором №7883/Р від 14.03.2008 на дату підписання додаткового договору становить 752804,96 грн., а за кредитним договором №3367/Р від 20.07.2005 - 331199,94 грн., а тому підстав для застосування норм цього Закону до спірних правовідносин немає.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність визначених законом підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу предмета іпотеки недійсним.

Всі інші зауваження позивача щодо складення звіту про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки не можуть бути підставою для визнання оспорюваного ним договору недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті спору, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

При цьому, колегія суддів вважає таким, що не підлягає задоволенню, клопотання представника відповідача ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» про стягнення з позивача витрат на правову допомогу, надану відповідачеві на стадії апеляційного розгляду справи, оскільки в апеляційного суду відсутні визначені процесуальним законом правові підстави для проведення розподілу судових витрат за наслідками апеляційного розгляду даної справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 січня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.