Справа №486/458/17 08.08.2017 08.08.2017
Провадження №22-ц/784/1747/17
Справа № 486/458/17
Провадження № 22-ц/784/1747/17 Головуючий першої інстанції: Франчук О.Д.
Категорія: 58 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 серпня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Шагаєм О.А.

без участі осіб, які беруть участь у справі і належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

представника відповідача ОСОБА_2

ОСОБА_3

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2017 р. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що відповідно до укладеного 30 липня 2007 р. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем кредитного договору № NKUCG106150126 (далі Договір) останній отримав кредит у розмірі 42 075 доларів США в обмін на зобовязання щодо повернення суми кредиту та сплати передбачених кредитним договором платежів.

В забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору 06 серпня 2007 р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки без номеру, згідно з яким відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 67.2 кв.м, що належить йому на праві власності. Приватним нотаріусом ОСОБА_4 у звязку з посвідченням договору іпотеки була накладена заборона відчуження предмету іпотеки, а саме - вказаної квартири.

Проте постановою державного виконавця Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 13 серпня 2015 р. накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 та оголошено заборону його відчуження при виконанні виконавчого провадження № 48344605.

Позивач, посилаючись на те, що право застави у Банка виникло 30 липня 2007 р., а постанову винесено пізніше ніж заставне майно було передано в іпотеку, заборгованість боржника перед Банком не погашена, а тому просить звільнити вищезазначену квартиру з-під арешту, накладеного державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції та заборонити органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, повязані з обмеженням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» права іпотекодержателя спірної квартири. Просить звільнити з-під арешту заставне майно, заборонити Державній виконавчій службі вчиняти будь-які дії повязані з обмеженням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» права іпотекодержателя щодо спірної квартири та стягнути судові витрати.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_5 підтримав позовні вимоги та просив про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні не визнала позовні вимоги, майно, на яке накладено арешт, не належить позивачу, також відсутні докази, що права позивача порушені державною виконавчою службою.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 червня 2017 р. позов задоволено частково.

Звільнено з-під арешту квартиру АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_2, накладеного постановою відділу Державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області від 13 серпня 2015 р., номер запису обтяження - 10927306 від 26 серпня 2015 р., виконавче провадження № 48344605.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати в сумі 2 400 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовані обставини справи і просить його скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 30 липня 2007 р. Закрите акціонерне товариство КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 уклали договір номер NKUCG106150126, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 42 075 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 29.07.2022 року (а.с.8-10).

06 серпня 2007 р. з метою забезпечення виконання боржником ОСОБА_2 умов кредитного договору номер NKUCG106150126 сторони уклали договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_2 передав Банку в іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 67.2 кв.м, що належить йому на праві власності. 06 серпня 2007 р. приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу ОСОБА_4 у звязку з посвідченням Договору іпотеки, була накладена заборона відчуження предмету іпотеки (а.с. 11-15).

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області по цивільній справі № 486/327/15-ц від 14 квітня 2015 р. на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 733 612 грн. 68 коп. заборгованості за кредитним договором номер NKUCG106150126 від 30 липня 2007 р., на його виконання 11 червня 2015 р. видано виконавчий лист № 486/327/15-ц.

Постановою державного виконавця Державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції від 05 серпня 2015 р. за виконавчим листом № 486/327/15-ц, виданим 11 червня 2015 р. Южноукраїнським міським судом про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2З та ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором в сумі 733 612 грн. 68 коп. було відкрито виконавче провадження № 48344605 (а.с. 35).

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за виконавчим провадженням № 48344605 Відділом ДВС Южноукраїнського МУЮ Миколаївської області 26 серпня 2015 р. накладено арешт та оголошено заборону відчуження квартири АДРЕСА_3, загальною площею 67.2 кв.м, житловою площею 43.03 кв.м (а.с. 16-17).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд вважав, що позовні вимоги щодо звільнення з-під арешту квартири підлягають задоволенню, оскільки обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 на підставі постанови державного виконавця зареєстровано 26 серпня 2015 р., тобто після обтяження спірного нерухомого майна іпотекою, тому ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» має переважне право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна.

В силу ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного права або інтересу у передбачений законом спосіб.

Таким чином, вирішуючи спір, суд зобовязаний встановити, чи було порушено законні права позивача і чи відповідає обраний ним спосіб захисту вимогам закону.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» » (в редакції, яка була чинною на час накладення арешту державним виконавцем) державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом, має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Порядок звернення стягнення на грошові кошти та інше майно боржника, арешт та вилучення майна боржника визначено у статті 52-57 вказаного Закону, зокрема, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Згідно Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, в силу якого кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В силу ч.ч. 1, 4 ст. 54 Закону «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час накладення арешту державним виконавцем) звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами, насамперед, для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час накладення арешту державним виконавцем) для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Відповідно до статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобовязань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-315цс16

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги на наступне.

У виконавчому провадженні № 48344605, в якому державним виконавцем накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2 боржнику за виконавчим провадженням, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є стягувачем. У даному виконавчому провадженні виконується судове рішення про стягнення заборгованості на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 за кредитним договором номер NKUCG106150126 від 30 липня 2007 р. І саме з метою забезпечення виконання позичальником умов цього кредитного договору між ОСОБА_7 (іпотекодавець) та Закритим акціонерним товариством КБ «ПРИВАТБАНК» (іпотекодержатель), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено 06 серпня 2007 р. іпотечний договір.

Таким чином у виконавчому провадженні № 48344605 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є стягувачем та іпотекодержателем вказаної квартири, а тому державний виконавець мав повноваження щодо звернення стягнення на передане в іпотеку позивачеві нерухоме майно для задоволення вимог останнього.

А ні при зверненні до суду, а ні під час вирішення спору в суді позивачем не надано доказів порушення будь-яких його законних прав як стягувача та іпотекодержателя внаслідок накладення державним виконавцем арешту на квартиру.

В силу ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час накладення арешту державним виконавцем), особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на це майно і про зняття з нього арешту.

Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час накладення арешту державним виконавцем) передбачено, що у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ст.ст. 383, 384 ЦПК, ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

У звязку із цим стягував у виконавчому провадженні може звернутися до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця у разі порушення його законних прав, а особи, які не є учасниками виконавчого провадження і вважають, що є власниками арештованого майна - предявляти позов про зняття арешту з майна, яке арештоване.

Оскільки позивачем не доведено порушення будь-яких законних прав та інтересів внаслідок накладення арешту на належну відповідачеві квартиру та обрано неналежний спосіб захисту своїх прав як стягувача у виконавчому провадження, суд, вирішуючи спір, помилково дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову внаслідок неправильного застування норм матеріального та процесуального права, у звязку із чим рішення суду в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України необхідно скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

ОСОБА_8