Номер провадження 2/754/4494/17
РІШЕННЯ

Іменем України

20 липня 2017 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Журавської О.В.

з участю секретаря : Касян А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 127 441,69 грн., з яких 4 293, 76 грн. - заборгованість за кредитом; 32 299, 85 грн. - заборгованість за відсотками; 90 848, 08 грн. - пеня, посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір, внаслідок невиконання відповідачем умов якого виникла заборгованість.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві. Зазначив, що коштів сплачених відповідачем в 2008 році не вистачило для погашення всієї заборгованості.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що Деснянським районним судом м. Києва в 2006 році стягнуто з відповідача заборгованість по вказаному кредитному договору в розмірі 4 323, 35 грн. Відповідач добровільно виконала рішення суду та сплатила визначену в рішенні суду заборгованість, у зв'язку з чим вимоги банку є безпідставними. Крім того, зазначили про пропущення банком строків позовної давності.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судовому засіданні, 19.03.2004 року між сторонами було укладено кредитний договір №K3SORB01940007, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 4293,76 грн., строком до 18.03.2005 року, на цілі зазначені в договорі, з умовами сплати за користування Кредитом відсотків у розмірі 2,75% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, а Позичальник зобов'язався в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, сплачувати проценти, штрафи, пеню в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: "Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк."

Ст. 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.

Статтею 610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.02.2006 р. з відповідача на корить відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором №K3SORB01940007 від 19.03.2004 р. в розмірі 4 323, 35 грн. та судовий збір.

Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили.

З тексту рішення вбачається, що стягнута заборгованість складається з: 4 293, 76 грн. - прострочена заборгованість по основному боргу, 2 182, 17 грн. прострочена заборгованість по відсоткам, 488, 8 грн. - пеня.

При цьому, позивач поторно просить стягнути з відповідача заборгованість по основному боргу в розмірі 4 293, 76 грн., посилаючись на ті ж обставини, що існували й в 2006 р.

З огляду на вказане, вимоги позову в частині стягнення з відповідача простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 4 293, 76 грн. не підлягають до задоволення, оскільки призведуть до подвійного стягнення за одним і тим самим кредитним договором.

Щодо стягнення відсотків та пені, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 1, 2 п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ЗО березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Оскільки має місце постановлене судове рішення від 13.02.2006 р. про стягнення заборгованості за кредитним договором, строк дії договору закінчився 18.03.2005 р., між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини.

З квитанції, наданої позивачем вбачається, що 11.04.2008 р. нею сплачено 4 366 грн. на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.02.2006 р.

Таким чином, зобов'язання між сторонами припинилось виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, враховуючи, що оплату суми заборгованості позивачем здійснено лише в 2008 році, вбачається прострочення відповідачем виконання рішення суду.

Неналежно проведене виконання зобов'язання тягне за собою покладення на боржника нових обов'язків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак з даними вимогами позивач не звертався.

У зв'язку з вказаним вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом, які банком нараховані після закінчення дії кредитного договору до 17.06.2016 р. та пені яка розрахована за період з 2004 р. по 2016 рік є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Щодо заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що не вбачає підстав для їх застосування, оскільки такий строк підлягає застосуванню лише у випадку, якщо судом встановлено, що право позивача порушено, але ним пропущено встановлені законом строки на звернення з вимогою про захист цього порушеного права. Якщо ж судом встановлено, що права чи інтереси позивача не порушено, строк позовної давності застосуванню не підлягає.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 15, 30, 62, 88, 179, 202, 209, 212, 218 ЦПК України, ст. п.1 ч.2 ст. 11, 257-258, 267 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК» - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м.Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: