АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1965/17 Справа № 202/5175/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, анулювання державної реєстрації права власності та зняття з реєстрації в квартирі,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 21 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 182, анулювати державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_2 та зняти останнього з реєстрації за цією адресою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 2012 року йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 (раніше проспект імені Газети Правда) в місті Дніпрі. Наприкінці березня 2016 року він дізнався, що 21 березня 2016 року дана квартира була продана відповідачу ОСОБА_2 невідомими особами, а саме ОСОБА_4, який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності, виданої від його імені в порядку передоручення ОСОБА_5 нібито на підставі довіреності, посвідченої 19.11.2015 року ОСОБА_7, консулом Генерального консульства України в Мюнхені та зареєстрованої за номером 692/2/2-1998. Між тим, ніяких довіреностей на право розпорядження належним йому майно він нікому не видав, у Федеративній Республіці Німеччина ніколи не перебував та не мав наміру відчужувати належну йому квартиру.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016 року позов задоволено частково та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 21 березня 2016 року між ОСОБА_3, від імені якого діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 182; в іншій частині позову відмовлено; вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення ухвалено з додержанням вказаних вимог закону.

Так, судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 2012 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням № 3/163-12, позивачу ОСОБА_3 належить на праві власності квартира 68 у будинку № 98 по проспекту імені Газети Правда в місті Дніпропетровську (нині проспект Слобожанський у м. Дніпрі).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за номером 182, ОСОБА_4, діючий на підставі довіреності, посвідченої Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 05 грудня 2015 року за реєстровим номером 1-1929, виданої в порядку передоручення ОСОБА_5, діючим, у свою чергу, на підставі довіреності, посвідченої 19 листопада 2015 року ОСОБА_7, консулом Генерального консульства України в Мюнхені за № 692/2/2-1998, від імені ОСОБА_3 продав покупцю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3.

На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу 21 березня 2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2

Як вбачається з копії довіреності, посвідченої 19 листопада 2015 року ОСОБА_7, консулом Генерального консульства України в Мюнхені за № 692/2/2-1998, ОСОБА_3 (паспорт громадянина для виїзду за кордон серії ЕR № 752253, виданий 04 серпня 2012 року органом 1235), що перебуває у Федеративній Республіці Німеччина, уповноважує ОСОБА_5 розпоряджатися та користуватися всім своїм майном, у тому числі бути його представником з питань відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу, в забезпечення виконання майнових зобов'язань належної йому на праві власності квартири № 68, яка знаходиться в будинку № 98 по проспекту імені Газети Правда в м. Дніпропетровську, тощо.

Разом з цим, відповідно до листа заступника директора Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ від 05 травня 2016 року за № 71.ВАВ-17-570/1-1599-16 довіреність за реєстровим № 692/2/2-1998 від 19 листопада 2015 року в Генеральному консульстві України в Мюнхені не посвідчувалася, громадянин ОСОБА_3 до Генконсульства за вчиненням будь-яких консульських дій, у тому числі нотаріальних, не звертався, будь-яка інша нотаріальна дія за реєстровим № 692/2/2-1998 від 19 листопада 2015 року в Генконсульстві не вчинялася, така реєстрація не відповідає порядку ведення реєстру нотаріальних дій в генконсульстві, 19 листопада 2015 року в Генконсульстві не було вчинено жодної нотаріальної дії.

Крім того, відповідно до повідомлення Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії ЕR № 752253 від 04.08.2012 року, орган видачі - 1235, не значиться. Даний паспортний документ серії ЕR № 752253, виданий 06 червня 2014 року на імя ОСОБА_9, орган видачі 5102.

Згідно копії паспорту громадянина України для виїзду з кордон на ім'я ОСОБА_3 серії ЕS № 585796, виданого 05 грудня 2014 року органом 1201, та інформації Державної прикордонної служби України відомості про відвідування ним Федеративної Республіки Німеччина у 2015 році відсутні.

Також, відповідно до копії висновку судової почеркознавчої експертизи по кримінальному провадженню № 0000726 від 01 серпня 2016 року, підпис та рукописний запис від імені ОСОБА_3 в графі: Підпис заявника у заяві про реєстрацію довіреності та дубліката довіреності у Єдиному реєстрі довіреності від 19 листопада 2015 року, виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

Задовольняючи частково позов, районний суд обґрунтовано виходив з того, що досліджені докази по справі свідчать, що позивач довіреність на право розпорядження належною йому на праві власності квартирою № 68 у будинку № 98 по проспекту імені Газети «Правда» в м. Дніпропетровську на ім'я ОСОБА_5 не видавав, і як наслідок не надавав своєї згоди на продаж своєї квартири відповідачу ОСОБА_2

Отже, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 як укладений на підставі такої довіреності за відсутності вільного волевиявлення та внутрішньої волі позивача на його укладення, слід визнати недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з частиною 1 статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона - продавець передає майно у власність другій стороні - покупцю, покупець приймає майно і сплачує за нього певну суму.

Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару належить лише власникові товару. Це випливає із загального правила, встановленого частиною 1 статті 317 ЦК України, про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частини 1, 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Доводи апеляційних скарг щодо порушення норм матеріального та процесуального права під час розгляду справи, є необґрунтованими, оскільки вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

ОСОБА_10