ЄУН 174/546/17
н/п 2/174/358/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

09 листопада 2017 року м.Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Борцової А.А.,
з участю секретаря - Килинчук Л.Л.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Леонова В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, вказуючи, що він проходив військову службу у Збройних силах з 18.11.1987 р. по 13.11.1989 р., в тому числі приймав участь у бойових діях на території республіки Афганістан з 07.05.1988 р. по 13.02.1989 р. Під час виконання свого військового обов`язку на території Афганістану, отримав осколкові поранення голови, обох рук. На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (Протокол № 2050 від 24.06.2014 р.) було встановлено, що отримані ним поранення (контузія) та захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Множинні вогнепальні осколкові поранення голови, обох рук в подальшому призвели до розвитку стійких залишкових явищ, перенесеної контузії головного мозку у вигляді посттравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії 2ст. прогресуючий кризовий перебіг, з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебро-базілярні), мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю. Післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензівним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією 3 ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом. Ангіопатія сітківки обох очей. Варикозна хвороба нижніх кінцівок, що підтверджується військово-обліковими та медичними документами. На підставі цього за результатами огляду медико-соціальної експертної комісії йому була первинно встановлена 3 група інвалідності з 28.08.2014 р. В подальшому група інвалідності була змінена у зв`язку з погіршенням здоров`я, і 02.03.2016 р. йому була встановлена 2 група інвалідності, причина якої є поранення, контузія пов`язане з участю у бойових діях та перебуванні на території інших держав. В зв`язку з інвалідністю він відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров`я. Його звичні життєві зв`язки порушені, адже, відтепер він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. Негативні наслідки травми (контузії) та пов`язаних з ним захворювань він буде відчувати усе своє подальше життя. Постійно відчуває душевний дискомфорт, оскільки не може у звичному для нього режимі спілкуватися з родиною та друзями, він вимушений займатися реабілітацією, тоді як бажав би приділяти свій час близьким людям, як наслідок, рівень взаєморозуміння між членами його сім`ї значно знизився. У зв`язку зі зниженням працездатності позивача та встановленням обмежень щодо умов і характеру праці, він не може продовжувати трудову діяльність на раніше встановленому рівні. У колі повністю працездатних чоловіків у нього загострюється почуття власної неповноцінності, що в свою чергу позначається на відносинах оточуючими людьми, колегами. Через свою інвалідність позивач вже не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім`ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні. Спричинену йому моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевних переживань та страждань. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною його дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати лише суто умовний вираз. Отже, він є військовослужбовцем, старшим сержантом, який отримав 2 групу інвалідності, причиною якої є поранення (контузія), пов`язані і виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Оскільки він отримав ушкодження здоров`я при виконанні своїх військових обов`язків на території, де велися бойові дії, тобто внаслідок джерела підвищеної небезпеки, відшкодування моральної шкоди проводиться незалежно від вини органу державної влади. Сам факт виникнення у позивача захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, з настанням таких негативних наслідків, як визнання його інвалідом 2 (другої) групи безстроково, із протипоказаннями щодо умов і характеру праці, свідчить про те, що позивач в силу ч.1 та п.1 ч.2 ст. 23 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, і яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він пізнав. Просить стягнути з Міністерства оборони України на його користь 100 000.00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що пов`язано і виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі посилаючись на вищевказані обставини, просить позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що Міністерство оборони України не несе відповідальності за шкоду, спричинену ОСОБА_2 під час проходження ним військової служби в складі Збройних Сил СРСР. Міністерство оборони України не є правонаступником СРСР. Також, позивачем не надано належних доказів завдання йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача. Позивач взагалі не надає документів, що свідчать про обставини отримання захворювання (інвалідності), насамперед доказів того, що захворювання (інвалідність) настала не з його вини.
Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню по наступним підставам.

Так, судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни. (а.с. 10), проходив строкову військову службу з 18.11.1987 року по 13.11.1989 р. в Збройних Силах СРСР, в тому числі з 07.05.1988 по 13.02.1989 року приймав участь в бойових діях на посаді командира відділення в Демократичній Республіці Афганістан, що підтверджується копією довідки за вих. № 80 від 07.08.2014 року, яка видана Верхньодніпровським об`єднаним районним військовим комісаріатом Дніпропетровської області та копією військового квитка ОСОБА_2 (а.с. 11-12).
Факт знаходження у причинному зв`язку поранень та захворювань позивача ОСОБА_3 з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, підтверджується копією витягу з протоколу № 2050 від 24.07.2014 року засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 (а.с 13), копією висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 23.07.2014 року № 1382/ж відносно ОСОБА_2 , складеного спеціалістом у галузі судово-медичної експертизи, лікарем судово-медичним експертом М.І.Комован, згідно з яким рубці, виявлені у ОСОБА_2 , є наслідком загоєння ран, які могли утворитись внаслідок вогнепальних (осколкових) поранень, отриманих у 1988 році.
Згідно з витягом з акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААГ від 15.08.2016 року, позивачу ОСОБА_2 з 28.08.2014 року була встановлена ІІІ група інвалідності, причина інвалідності - поранення, контузія, пов`язані з участю в бойових діях і передування на території іншої держави (а.с. 15)
Згідно довідки медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА № 430223, позивачу з 02.03.2016 року була встановлена ІІ група інвалідності, причиною інвалідності є поранення, контузія пов`язані з участю в бойових діях і передування на території іншої держави. (а.с. 16)

Позивач ОСОБА_2 , у період 2015-2017 р. неодноразово перебував на лікуванні у лікувальних закладах, зокрема з приводу наслідків перенесеної ЧМТ, контузії головного мозку у 1988 р. при виконанні інтернаціонального обов`язку в ДРА (а.с. 17-25).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям визначені законами пільги та гарантії, у тому числі компенсації за моральні страждання вже враховані чинним законодавством.

Згідно з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.

Згідно з ст.4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Постановою Верховної ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування в Україні», всі військові формування, дислоковані на території України, підпорядковано Верховній Раді України; утворено Міністерство Оборони України; Урядом розпочато створення Збройних Сил України».

Відповідно до ст.17 Конституції України забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначається законом.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сім`ї.

Згідно з ст.2 Закону України «Про Збройні Сили України», правовою основою діяльності Збройних Сил України є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України" (1932-12), статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері.

Згідно з ст.ст. 3,7 вказаного Закону, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, керівництво Збройними Силами України в межах, передбачених Конституцією України, здійснює Президент України як Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України. Начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України здійснює безпосереднє військове керівництво Збройними Силами України.

Таким чином, за виконання конституційного обов`язку відповідає Держава в особі Президента України як Головнокомандувача та Збройні Сили України, де військовослужбовці проходять військову службу. Це підтверджується також змістом Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про Збройні Сили України», Держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Відповідно до наведених законодавчих актів України, держава в особі Міністерства оборони України забезпечує соціальний захист своїх громадян.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.

В судовому засіданні встановлено, що позивач проходив військову службу у складі діючої армії Збройних Сил Радянського Союзу в період з 18.11.1987 р. по 13.11.1989 р., в тому числі приймав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан в період 07.05.1988 по 13.02.1989 року , де отримав контузію, внаслідок чого йому у 2014 році була встановлена 3 група інвалідності, а в 2016 - 2 група та на нього поширюються положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Разом з тим, Законом України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року не передбачено відповідальності України за шкоду, спричинену громадянам протиправними діями держави в особі Радянської армії, а визначена відповідальність за соціальний захист колишніх військовослужбовців.

Крім того, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачена відповідальність Міністерства оборони України за події, які відбувались на території Афганістану в радянські часи, а встановлена відповідальність за соціальний захист ветеранів війни та учасників бойових що не тотожним з обов`язком по відшкодуванню моральної шкоди .

Таким чином, оскільки позивач проходив строкову військову службу та приймав участь у бойових діях у період існування Української Радянської Соціалістичної Республіки, коли Збройні Сили України та інші військові формування створені не були, то

порядок відшкодування моральної шкоди, який визначений ст.1167 ЦК України, передбачений для деліктної відповідальності, на спірні правовідносини не поширюється, тому підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні, а у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

На підставі ст.ст.17, 56 Конституції України, ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про правонаступництво України», ст.2,3,7,16 Закону України «Про Збройні сили України», ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст.ст.23,1167,1174 ЦК України, ст. ст. 3,4,7,11, 27, 31, 59, 60, 61, 81, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.
Судові витрати віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення складено 14.11.2017 року
Головуючий - суддя : підпис А.А.Борцова