Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2017 р. Справа153/599/17

Провадження2/153/215/17-ц

Ямпільський районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Дзерина М.М.

за участю секретаря судового засідання Гулковської Т.Т.

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області у місті Ямпіль Вінницької області

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції ОСОБА_4 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Ямпільському районі Вінницької області про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивує наступним : у 1979 році вона працювала на ковбасному цеху Хлібокомбінату Томашпільської райспоживспілки. 17 травня 1979 року позивач здійснювала прибирання машини з подрібнення мяса «Куттер». Просунула праву руку у чашу з водою, з метою пошуку зливної пробки, поряд продовжували крутитись ножі для подрібнення мяса. Її праву руку прихватило ножами та зрізало три основних пальці руки, а потім помяло кість руки. Після чого вона була доставлена до Томашпільскої районної лікарні для надання медичної допомоги . 18 травня 1979 року було складено акт форми Н-1 про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом. На фоні проведеної терапії її стан дещо покращився, однак постійно турбувало і турбує біль на оніміння в правій руці. В подальшому її хвороба прогресувала, періодично знаходилась на стаціонарному лікуванні з приводу ниючого нестерпного болю в руці, терпкості та онімінні в правій руці. Міжрайонною спеціалізованою травматологічною МСЕК 27 березня 2002 року вперше встановили їй 45% втрати працездатності та третю групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва. Пошкодження здоровя завдало ОСОБА_1 тяжких фізичних та глибоких моральних страждань, оскільки кардинально змінився її звичайний уклад життя, що вимагає великих зусиль для організації свого життя й відновлення здоровя та значного матеріального забезпечення. З моменту настання нещасного випадку відчуває себе хворою, стала обмежено здатною обслуговувати себе та обмежено здатною до трудової діяльності. Потребує періодичного нагляду лікарів та медикаментозного лікування. Факт заподіяння їй моральної шкоди підтверджується висновком МСЕК, згідно на 45 % вона втратила професійну працездатність від нещасного випадку на виробництві в працездатному віці, а найстрашніше те, що вона ніколи вже не відновиться. ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача, який здійснює їй щомісячні страхові виплати.

Оскільки її працездатність втрачена на 45% та її відновлення неможливе,розмір моральної шкоди позивач оцінює в 288 000, 00 грн. (3200,00 грн. х 200 мін. заробітних плат) х 45% = 288 000, 00 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить суд їх задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в їх задоволенні.

Із досліджених судом матеріалів справи встановлено, що 17 травня 1979 року ОСОБА_1 допомагаючи прибирати машину з подрібнення мяса «Куттер». Просунула праву руку у чашу з водою, з метою пошуку зливної пробки, поряд продовжували крутитись ножі для подрібнення мяса. Її праву руку прихватило ножами та зрізало три основних пальці руки, а потім помяло кість руки (копія акту про нещасний випадок на виробництві від 18 травня 1979 року (а.с.5-6)). Із копії трудової книжки серії БТ-І № 3737262 від 23 липня 1979 року встановлено, що ОСОБА_1 з 24 квітня 1979 року працювала в Томашпільському хлібокомбінаті працівником ковбасного цеху (а.с.7-8). Із копії довідки Томашпільського міжрайонною спеціалізованою травматологічною МСЕК № 009117 від 27 березня 2002 року ОСОБА_1 встановили 45% втрати працездатності (безтермінову) та третю групу інвалідності внаслідок виробничої травми (а.с.9). Із копії повідомлення Томашпілького міжрайонної медико-санітарної експертної комісії від 10 листопада 2003 року, встановлено, що ОСОБА_1 має 45% втрати працездатності (безтерміново) та третю групу інвалідності внаслідок виробничої травми. Із трудової рекомендації встановлено, що ОСОБА_1 може виконувати роботу чергової прохідної, ліфтер, вахтер. Із копії рішення від 18 вересня 2001 року Томашпільського місцевого суду встановлено, що було стягнуто з Томашпільського комбінату кооперативної промисловості на користь ОСОБА_1 втрачену суму заробітку, повязаного з трудовим каліцтвом та одноразову допомогу в звязку з повною втратою професійної працездатності.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Щодо спливу строку позовної давності, то у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю не поширюється.

Згідно підпунктом «е» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року (надалі Закону) у разі настання страхового випадку ОСОБА_4 соціального страхування від нещасних випадків був зобовязаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоровя або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Згідно з ч.3 ст. 28 Закону наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому ОСОБА_4 соціального страхування від нещасних випадків провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до ч.3 ст.34 Закону моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовувалася ОСОБА_4 соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування повинно було здійснюватися у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначалася в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не могла перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

Пунктом 27 ст.77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено дію вказаних вище норм законодавства з 1 січня 2006 року. Крім того, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 р. № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, взагалі виключено ч.3 ст.34 Закону про соцстрахування, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Із досліджених судом матеріалів справи, право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло, ще до набрання чинності Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» так і Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік».

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують, або скасовують відповідальність особи.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на підставі відповідних аналізів судової практики, здійснених апеляційними судами, та правових позицій ОСОБА_4 соцстраху, у зв'язку із зверненням директора виконавчої дирекції ОСОБА_4 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України проаналізовано судову практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

У вказаному аналізі судової практики зазначено, що при вирішенні питання про право потерпілого на відшкодування моральної шкоди суди правильно виходили із вимог статей 21, 28, 34 Закону № 1105-XIV в їх сукупності, якими передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК).

Таким чином, у разі коли право на відшкодування моральної шкоди виникало у позивача до 01 січня 2006 року, тобто до набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, та Законом України № 717-V потерпілі мали право на відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_4 соцстраху, незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення.

Така правова позиція узгоджується із судовими рішеннями Верховного Суду України, які є обов'язковими для всіх судів України (стаття 360-7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і відповідає положенню статті 58 Конституції України. Так, за загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року N 1-рп/2004 у справі N 1-9/2004 крім іншого, роз'яснено, що поряд із відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди передбачено статтею 1 Закону і є одним із способів захисту особистих немайнових прав працівника. Одним із основних принципів страхування від нещасного випадку відповідно до абзацу третього статті 5 Закону є своєчасне та повне відшкодування шкоди страховиком. До страхових виплат належить, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові,який не втратив професійної працездатності. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової суми за моральну шкоду від ОСОБА_4 соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Встановлення Законом обов'язку ОСОБА_4 соціального страхування від нещаснихвипадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. Крім того, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти дише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз наведених норм переконує суд в тому, що відповідач зобовязаний відшкодувати моральну шкоду позивачу.

При цьому суд, не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №717-16 від 23 лютого 2007 року виключено положення ст.ст.1,21,28,34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» про відшкодування моральної шкоди потерпілим ОСОБА_4 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань, оскільки право на відшкодування моральної шкоди в позивача виникло 27 березня 2002 року.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з розяснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно якої розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно ч.ч.1,2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

За таких підстав, доводи представника відповідача щодо поширення на спірні правовідносини змін, прийнятих в 2007 році, не відповідають положенню Конституції України та ст. 5 ЦК України.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги те, що позивач в працездатному віці зазнав сильних глибоких фізичних, душевних страждань, ушкодження його здоров'я мають не відновлювальний характер, а його життя докорінно змінилось. Позивач стала обмежено здатною обслуговувати себе та обмежено здатною до трудової діяльності. Потребує періодичного нагляду лікарів та медикаментозного лікування. Ушкодження її здоров'я не дають змоги вести повноцінне життя, вона терпить постійний душевний та фізичний біль. Моральна шкода спричинена порушенням її особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Вказане в сукупності з обставинами нещасного випадку дають можливість суду визначити такий розмір моральної шкоди: 48 000 грн., що відповідає 15 мінімальним розмірам заробітної плати, який діє на час розгляду справи.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Так, у відповідності до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Тому, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд приходить до висновку про стягнення з відділення виконавчої дирекції ОСОБА_4 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Ямпільському районі Вінницької області в дохід держави 640 грн. судового збору.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 23,1167 Цивільного кодексу України, ст.ст.10,11,60, 88, 212,213,214,215 ЦПК України, ст.ст. 21,22 ЗУ «Про загальнообовязкове держане соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву - задовольнити частково.

Стягнути з відділення виконавчої дирекції ОСОБА_4 соціального страхування нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Ямпільському районі, Вінницької обаласті на користь ОСОБА_1 в розмірі 48 000 (сорок вісім тисяч) гривень в порядку відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 соціального страхування нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Ямпільському районі, Вінницької області на користь держави 640 гривень судового збору.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Ямпільський районний суд Вінницької області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий М.М.Дзерин