Справа № 345/2116/17
Провадження № 22-ц/779/1712/2017
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Максюти І.О.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на нього, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 04 жовтня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на нього.

Позовні вимоги мотивував тим, що 04.12.2013 року він уклав із ОСОБА_3 шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Калуського міськвиконкому Івано-Франківської області, актовий запис №499.

Від даного шлюбу сторони спільних дітей не мають.

26.08.2016 року рішенням Калуського міськрайонного суду шлюб між сторонами розірвано. Проте за спільною згодою вони далі спільно проживали як подружжя за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу.

Позивач зазначає, що ним зроблені особисті капіталовкладення до одруження та куплені за свої кошти: телевізор ЛЕД в кухню 800 грн.; крісло в кухню офісне 250 грн.; дві тумбочки на балкон 400 грн.; пральна машинка Вірпул 800 грн.; кімнатний роутер Вайфай 300 грн.; мікрохвильова піч електронна нержавіюча 400 грн.; набір нержавіючого кухонного посуду «Бергоф» для приготування їжі 820 грн.; набір кухонних ножів 120 грн.; особистий легковий автомобіль Фольксваген Пассат В3, інструменти (дрелька, болгарка, шуруповерт, викрутки, плоскогубці,молоток, тощо).

Стверджує, що за час спільного проживання та за спільні кошти з відповідачем ними також було зроблено капіталовкладення у квартиру по вул. Хіміків, 8/122 та придбано спільне майно.

Однак, відповідач оспорює його право на дане майно, в добровільному порядку поділити його категорично відмовляється.

Так, 02.12.2016 року колишня дружина не пустила його до квартири. Позивач звернувся до правоохоронних органів.

В присутності працівників поліції 08.01.2017 року ОСОБА_3 віддала його особисті речі (а саме, одяг та взуття).

У звязку з наведеним, він змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить зобовязати відповідача віддати позивачу придбане ним особисто до спільного проживання майно на суму 3890 грн., а саме: телевізор ЛЕД в кухню 800 грн.; крісло в кухню офісне 250 грн.; дві тумбочки на балкон 400 грн.; пральна машинка Вірпул 800 грн.; кімнатний розтер Вайфай 300 грн.; мікрохвильова пічка електронна нержавіюча 400 грн.; набір нержавіючого кухонного посуду «Бергоф» для приготування їжі 820 грн.; набір кухонних ножів 120 грн.; інструменти (дрелька, болгарка, шуруповерт, викрутки, плоскогубці,молоток, тощо); а також поділити майно, придбане за час шлюбу, визнавши за позивачем право власності на 1/2 з нажитого подружнього майна на наступні речі: двоспальне ліжко з двоспального гарнітуру 2500 грн.; ортопедичний матрац 1,8*2 м з дорослої спальної кімнати 2000 грн.; ковдра-покривало жовто-зелене б/в 150 грн.; пухова ковдра жовта б/в 400 грн.; набір другий спального комплекту б/в - 150 грн.; виготовлене під заказ дубове бильце до двоспального ліжка 900 грн.; б/в телевізор Самсунг з дорослої спальної кімнати 5000 грн.; музичний комплекс новий - 1600 грн.; кухонний комбайн Бош 1300 грн.; набір пластикових коробок для зберігання їжі - 60 грн.; мультиварка 850 грн.; радіомишка до компютера 120 грн.; дзеркало у ванну кімнату 200 грн.; половину подарованого на одруження набору нержавіючого кухонного посуду для приготування їжі 450 грн.; автомобіль Форд, 1992 р.в. 15600 грн., всього на суму 31480 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 04 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на нього відмовлено.

ОСОБА_2 на дане рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що одна із заявлених у позовній заяві вимог стосувалася витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки таке майно було придбано до укладення шлюбу та спільного проживання з відповідачем, а використовувалося протягом спільного проживання подружжя у квартирі відповідача.

Посилається на те, що дані речі вибули з його незаконного володіння незалежно від його волі, через те, що відповідач виселила його зі своєї квартири та не дала можливості їх забрати.

Тому вважає, що суд не зясував, що є предметом спору та не застосував для вирішення спору норми законодавства, що їх регулюють.

Також посилається на позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13 щодо того, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в його набутті.

Отже, сам факт відсутності або спростованості доказів придбання майна одним із подружжя ще не свідчить про те, що таке майно не є їх спільною сумісною власністю, набутою за час шлюбу.

Оцінюючи товарні чеки на придбання майна як неналежні докази, суд не посилається на нормативні акти, які містять вимоги до форми або змісту таких документів.

На підставі наведеного, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким витребувати в його користь із незаконного володіння відповідача майно, придбане ним особисто до спільного проживання на суму 3890,00 грн. та поділити майно, придбане за час шлюбу.

В судовому засіданні апелянт та представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримали, просили суд її задовольнити.

Відповідач та її представник апеляційну скаргу не визнали, просили суд відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303, ч.ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.12.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії І-НМ №129694 від 04 грудня 2013 року (а.с. 6).

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.08.2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7-8).

Згідно висновку інспектора Калуського ВП ГУНП ст. лейтенанта поліції ОСОБА_4 від 29.01.2017 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_2, який вказував, що колишня дружина ОСОБА_3 перешкоджає йому забрати його особисті речі та частину речей, придбаних при спільному проживанні, які знаходяться в її помешканні, встановлено, що факти, наведені у заяві, частково підтвердились. ОСОБА_3 вказала, що готова повернути ОСОБА_2 його особисті речі, однак питання про поділ речей, які придбані за час спільного проживання слід вирішувати у судовому порядку(а.с. 32).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач у присутності поліції повернула позивачу його особисті речі (одяг та взуття), які знаходилися у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_2.

Однак, позивач зазначає, що у квартирі ОСОБА_3 залишилися речі, придбані ним до одруження, а також, що ним були зроблені капіталовкладення та куплене майно за час спільного з нею проживання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження придбання ним спірного майна як до укладення шлюбу з відповідачем, так і за час подружнього життя.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК).

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як зазначено в правовому висновку Верховного Суду України, зробленому ним в справі №6-1568цс16 від 07.12.2016 року, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

З позовної заяви вбачається, що позивачем заявлялися дві вимоги: про повернення майна, придбаного ним до укладення шлюбу з відповідачем, та про поділ майна, придбаного за час шлюбу.

Що стосується поданих позивачем як доказів особисто куплених ним речей до укладення шлюбу з відповідачем: товарних чеків на мікрохвильову піч на суму 400 грн. від 14.02.2011 року, автоматичну пральну машинку б/в на суму 800 грн. від 15.02.2011 року, набір посуду «BergHOFF» на суму 820 грн., набір ножів у підставці на суму 120 грн. від 15.03.2012 року, телевізор LCD б/в на суму 800 грн. від 30.12.2012 року (а.с. 33-36), то такі були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують зроблених ним висновків, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення. Крім того, позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність зазначених речей у квартирі відповідача.

Щодо вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя, слід зазначити наступне.

Згідно Довідки про заробітну плату від 02.10.2017 року №14 ОСОБА_2 працював головним електриком та головним інженером на ПП «ЗАВОД «ПІНОПЛАСТ», за період з січня 2013 року по вересень 2017 року його заробітна плата становить 112065 грн. 79 коп. (а.с. 42-43).

Разом з тим, доказів того, що зароблені кошти позивач використав саме на придбання спірного майна суду не представлено.

Також в судовому засіданні апеляційного суду було встановлено, що з метою врегулювання спору сторонами було проведено добровільний поділ майна.

Так, згідно копії Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 2016 року ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 належну їй 1/2 частку автомобіля FORD SIERRA, зелений, номер кузова (шасі, рама) WF0NXXGBBNNG46875, номерний знак 41232ВО, оцінену на суму 10000,00 грн., чого не заперечував позивач у судовому засіданні апеляційного суду.

Встановлено також, що телевізор Samsung LE32D451G3WXUA вартістю 3400,00 грн., право власності на який позивач просив визнати в порядку поділу майна подружжя, згідно представленого ОСОБА_3 товарного чеку, був придбаний нею 28.02.2012 року, тобто до реєстрації шлюбу між сторонами по справі, та не може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Що стосується посилань апелянта на те, що ним заявлялася вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, то такі суперечать його позовній заяві та матеріалам справи.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи місцевим судом зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Пнівчук О.В.

ОСОБА_5