Роздільнянський районний суд Одеської області
Справа № 511/1231/17
Номер провадження: 2/511/574/17
31 липня 2017 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді: Бобровської І.В.,
секретаря судового засідання Кириловій І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Роздільнянська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -
В червні 2017 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - за адресою: буд. №25 по вул. Миру в м. Роздільна Одеської області за участю третьої особи Роздільнянської міської ради.
Вимоги позивача обґрунтував тим, що ОСОБА_1, є власником спірного будинку, в якому зазначені відповідачі зареєстровані по теперішній час, вони не являються родичами та членами її сімї, не проживають в будинку з 2006 року. На даний час ОСОБА_1 має намір будинок продати родині ОСОБА_10 та М.М., але реалізувати своє право вона не може, оскільки в будинку зареєстровані особи, які самостійно не знялись з реєстрації.
Згідно довідок відділу адресно довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з реєстрації зняті у добровільному порядку.
В подальшому представник позивача ОСОБА_6, позовні вимоги ОСОБА_1, уточнив, просив суд, позбавити права користування житловим приміщенням таких осіб, як - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 Усунути перешкоди ОСОБА_1 в розпорядженні та користуванні належним їй на праві власності житловим будинком буд. №25 по вул. Миру в м. Роздільна Одеської області, шляхом зняття їх з реєстрації. Посилаючись на викладене, представник позивача просив суд уточнені позовні вимоги задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи була сповіщена належним чином, свої інтереси в суді доручила представляти адвокату ОСОБА_6 на підставі договору про надання правової допомоги №0409/17ц від 06.06.2017 року. У разі неявки до суду відповідачів без поважних причин, не заперечувала проти винесення по справі заочного рішення.(а.с.9,14).
Представник позивача адвокат ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, до суду надав заяву про підтримання уточнених позовних вимог ОСОБА_1 та наполягав на їх задоволенні, у разі неявки належно сповіщених відповідачів, за згодою позивача не заперечував проти постановлення заочного рішення по справі.(а.с.29).
Третя особа на стороні позивача без самостійних вимог: Роздільнянська міська рада Одеської області у судове засідання не зявилися, надали суду заяву, в якій просила провести судове засідання без участі їх представника.( а.с.21).
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про день та час слухання справи були сповіщені належним чином по місцю реєстрації. На підставі ч.5 ст.74 ЦПК України відповідачі викликалися поштою рекомендованими листами із повідомленням за адресою їх місця проживання, зареєстрованими у встановленому законом порядку, але згідно поштового повідомлення за вказаною адресою відповідачі не проживають. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. (а.с.14-22).
Суд, враховуючи, що відповідно до ЦПК України розгляд справи проводився за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 197 ЦПК України).
Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи.
Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Комітету міністрів ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши представлені документи та матеріали, заяви сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_11 належить на праві власності будинок буд. №25 по вул. Миру в м. Роздільна Одеської області на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 Право власності позивача на будинок було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 2991.(а.с.5).
21.08.2012 року ОСОБА_11 Г.(прізвище після розірвання першого шлюбу)(а.с.16) та ОСОБА_13 зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Київському районі Одеського міського управління юстиції на підставі актового запису № 990. Прізвище після реєстрації шлюбу, ОСОБА_11 обрала прізвище чоловіка «Беспалько».(а.с.16).
Отже, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, її особа посвідчена паспортом серії КМ 793788, виданого Роздільнянським РС ГУМВС України в Одеській області 07.09.2012 року.(а.с.15).
Таким чином, позивач володіє вищезазначеним будинком правомірно, а тому має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своєю власністю.
Окрім того, факт не проживання з 2006р. зареєстрованих ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у спірному будинку, підтверджується актом обстеження житлового будинку від 14.06.2017 року, складеним комісією в складі заступника міського голови ОСОБА_14, начальника відділу ЖКГ, містобудування та архітектури ОСОБА_15 та начальником загального відділу ОСОБА_16А.(а.с.40).
Відповідачі не є членами сімї позивача.
Судом також встановлено, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, співвласником спірного будинку не являються, в зазначеному будинку не проживають і не користуються ним.
Позивач заперечує проти реєстрації відповідачів за вказаною адресою, так як дані обставини перешкоджають їй в реалізації права володіння та користування належним їй на праві власності майном.
В порядку ч.2 ст.48 Закону України „Про власність", позивач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Конституція України у ст.47 проголошує , що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом.
Статтями 316, 317, 319 ЦК України встановлено, що право власності на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за власною волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Передбачаючи право власника жилого будинку, квартири на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при відчуженні попереднім власником житла на користь нового власника збереження права користування житлом за колишнім власником і перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) у випадку зміни власника будинку, квартири.
При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, законами України передбачено, що право власника майна на володіння, користування та розпорядження цим майном, яке підлягає захисту у встановлений законом спосіб.
Суд, вважає, за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникли між власником та колишнім власником житла і правовідносини, які виникли між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї а також членами сім'ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання власника таким, що втратив право користування та зняття його з реєстраційного обліку. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.
Таким чином, враховуючи, що право користування житловим приміщенням є похідним від права власності, при припиненні цього права та переході права власності на житло до іншої особи, яка не є членом сім'ї колишнього власника, колишній власник та члени сім'ї колишнього власника житла втрачають право користування цим житловим приміщенням, в свою чергу новий власник має право вимагати їх виселення та зняття з реєстраційного обліку.
Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові №6-92цс15 від 27 травня 2015 року, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядженням своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" розяснено, що усунення перешкод у здійсненні права власності та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою.
В ході судового розгляду справи встановлено, що згідно договору купівлі продажу жилого будинку, який був посвідчений та зареєстрований в установлений законом порядку, ОСОБА_1Г.(дошлюбне прізвище ОСОБА_14) придбала житловий будинок за адресою: вул. Миру, №25, м. Роздільна Одеської області.
Вказаний договір купівлі-продажу на час розгляду справи у встановленому законом порядку не оскаржено та не визнано недійсним.
Відповідачі не являються будь якими членами сімї позивача, або колишніми членами сімї, сторони договорів щодо правомірності проживання в спірному будинку не укладали.
З огляду на вищевикладене відповідачі втратили право користування спірним будинком у зв'язку з припиненням права власності, вони не є членами сім'ї власника та без його згоди займають вказане приміщення, чим створюють перешкоди позивачу у користуванні майном.
Таким чином, позивачем доведено, що вона в установленому законом порядку набула право власності та право користування спірним будинком, вона має правомірне право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому має право вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своєю власністю.
Оскільки в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідачі зареєстровані та мешкають у спірному будинку без будь-яких правових підстав, чим фактично створюють перешкоди в користуванні власністю, тому вимоги позивача щодо усунення перешкод шляхом виселення є слушними та підлягають задоволенню.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм.
Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться.
У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було.
Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України і за її межами.
Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-ІУ зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання, може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон № 1382-ІУ є спеціальним нормативно-правовим актом. який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України у справі №21-1438а15р., яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.
Беручи до уваги вищезазначене та те, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, не є членами сім`ї позивача, в її будинку без поважних причин не проживають понад 11(одинадцять) років, втратили добровільно право користування житлом шляхом виїзду з нього до іншої адреси, а можливо і країни, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки суду надано достатньо доказів, що відповідачі повинні бути позбавлені права користування вищезазначеним житлом, шляхом зняття їх з реєстрації.
Судовий збір по справі складає 640грн., який сплачено позивачем при зверненні до суду в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 48,49 Закону України Про власність, ст.ст.319,346,383,386,391ЦК України, ст.ст.10,11,209,212,214-215,224-226 ЦПК України, суд
Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Роздільнянська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації задовольнити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: О. В. Іванова