У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І.,Карпенко С.О.,
Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання недійсним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, за касаційною скаргою Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 24 червня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 13 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області про визнання недійсним та скасування рішень органу місцевого самоврядування. З урахуванням збільшених позовних вимог позивачі просили визнати недійсним та скасувати рішення 34-ї сесії 4-го скликання Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області від 08 вересня 2015 року в частині виділення земельної ділянки площею 0,0123 га, розташованої між дворогосподарствами ОСОБА_6 та ОСОБА_11, мешканки АДРЕСА_1, у землі загального користування для облаштування дороги; рішення 2-ї сесії 5-го скликання Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області в частині затвердження протоколу земельної комісії від 20 листопада 2015 року; рішення 4-ї сесії 5-го скликання Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області від 23 грудня 2015 року № 77 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0123 га кадастровий номер НОМЕР_1 для земель загального користування по АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію даної земельної ділянки, посилаючись на те, що внаслідок прийняття сільською радою оскаржуваних рішень, у них незаконно було вилучено частину земельної ділянки, яка на підставі державного акта від 18 листопада 2002 року серії НОМЕР_2 належала ОСОБА_12, спадкоємцями якого вони є.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 24 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 13 вересня 2016 року, позов задоволено. Визнано недійсними та скасовано рішення 34-ї сесії 4-го скликання Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області від 08 вересня 2015 року у частині виділення земельної ділянки площею 0,0123 га між дворогосподарствами ОСОБА_6 та ОСОБА_11, мешканки АДРЕСА_1, у землі загального користування для облаштування дороги; рішення 2-ї сесії 5-го скликання Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області в частині затвердження протоколу земельної комісії від 20 листопада 2015 року; рішення 4-ї сесії 5-го скликання Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області № 77 від 23 грудня 2015 року у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0, 0123 га кадастровий номер НОМЕР_1 для земель загального користування по АДРЕСА_1 та скасовано реєстрацію у базі даних державного земельного кадастру земельної ділянки площею 0,0123 га кадастровий номер НОМЕР_1 для земель загального користування по АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі Сілецька сільська рада Іршавського району Закарпатської області просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з доведеності позовних вимог, оскільки на підставі оскаржуваних рішень сільської ради у позивачів фактично було вилучено частину земельної ділянки, чим порушено їх спадкові права та право володіти спірною земельною ділянкою.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого 18 листопада 2002 року, ОСОБА_12 був власником трьох земельних ділянок у селі Сільце Іршавського району Закарпатської області, у тому числі і земельної ділянки НОМЕР_3 площею 0,13 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконкомом Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області 15 травня 2010 року серії НОМЕР_4.

Звертаючись з даним позовом, позивачі посилались на те, що вони є спадкоємцями ОСОБА_12, зокрема, ОСОБА_6 - дружина та ОСОБА_7 - донька.

Документів, що підтверджують прийняття та оформлення позивачами спадщини після смерті ОСОБА_12 матеріали справи не містять, крім наданої ОСОБА_7 до апеляційного суду копії рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2013 року, згідно з яким за ОСОБА_7 визнано право власності на жилий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_2, як на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно з цим рішенням жилий будинок розташовано на земельній ділянці площею 0,06 га.

Заперечуючи проти позову, Сілецька сільська рада Іршавського району Закарпатської області, зазначала, що розмір і конфігурація земельної ділянки НОМЕР_3, яка належала за життя ОСОБА_12 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого 18 листопада 2002 року, не відповідає фактичним розмірам і конфігурації даної земельної ділянки, оскільки у фактичному користуванні позивачів, спадкоємців ОСОБА_12, перебуває на 0,0123 га більше землі ніж передбачено державним актом, що підтверджується висновком земельної комісії сільської ради та відповідним горизонтальним планом. Встановивши такі обставини, сільська рада у межах своєї компетенції та відповідно до вимог чинного земельного законодавства, прийняла рішення про виділення земельної ділянки площею 0,0123 га до земель загального користування для облаштування дороги (стежки).

Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Статтею 12 ЗК України передбачені повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок.

Статтею 83 ЗК України передбачено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

За положеннями ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Мотивуючи рішення, суди попередніх інстанцій посилалися на те, що земельною ділянкою НОМЕР_3, зазначеною у державному акті серії НОМЕР_2, виданого 18 листопада 2002 року, ОСОБА_12 користувався протягом 50-ти років, площа вказаної земельної ділянки становить 0,13 га, що підтверджується обміром, проведеним 01 липня 2015 року інженером-землевпорядником ОСОБА_13, що свідчить про незаконність вилучення у позивачів - спадкоємців ОСОБА_12, земельної ділянки площею 0,0123 га до земель загального користування.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

За положеннями ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Вирішуючи спір, суди на вказане уваги не звернули, у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановили; доводів та заперечень сторін належним чином не перевірили; взагалі не дослідили генерального плану села Сільце та іншої документації й не визначилися з дійсним розміром, конфігурацією та межами спірної земельної ділянки, а також не з'ясували на якій правовій підставі позивачі користуються спірною земельною ділянкою та відповідно чи наявне у них право вимоги до відповідача, унаслідок чого дійшли передчасного висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Крім того, ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Разом із тим суди першої та апеляційної інстанцій на вказані положення закону уваги не звернули і не вирішили у порядку, передбаченому ЦПК України, питання призначення по справі земельно-технічної експертизи з метою дослідження питання відповідності фактичній площі, конфігурації та межі спірної земельної ділянки, на підставі заявлених відповідачем клопотань як у суді першої так і апеляційної інстанцій.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 24 червня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 13 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова