Справа №295/5465/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

03.08.2017 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді: Гумен Н.В.,

при секретарі: Скришевській О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому, просять визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою № 1 у будинку № 8 по провулку 9-му Дачному у м. Житомир, мотивуючи позов тим, що позивачі є співвласниками вказаної вище квартири, в якій також зареєстрований, але з 2013 року не проживає відповідач ОСОБА_3, відповідач квартирою не користується, комунальні послуги не сплачує, фактичне місце проживання відповідача не відоме, він був зареєстрований тимчасово за його проханням.

В судове засідання позивачі не зявилися, однак надали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, зазначених в ньому, проти заочного розгляду справи не заперечували.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у тому числі через оголошення у пресі про розгляд судової справи, причини неявки суд не повідомив.

Частина 1 ст. 224 ЦПК України встановлює, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справ доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності на підставі вимог ст.ст. 158, 169, 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками 54/100 частини жилого будинку, що знаходиться в м. Житомирі по пров. 9-му Дачному, №8, що підтверджується змістом копії договору дарування від 04.07.2002 року (а.с.7).

З копії довідки № 1314 від 16.05.2017 року, виданої Комунальним підприємством «Виробниче житлове ремонтно експлуатаційне підприємство № 14» вбачається, що в квартирі № 1 будинку №8 по пров. 9-му Дачному в м. Житомирі зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3. (а.с. 10)

Норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

Згідно актів, складених паспортистами Комунального підприємства «Виробниче житлове ремонтно експлуатаційне підприємство № 14» від 16.05.2017 рр. та 14.07.2017 р. вбачається, що відповідач ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, не проживає з 2013 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року Про застосування Конституції України при здійсненні правовсуддя необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Зі змісту статті 107 ЖК України вбачається, що у разі вибуття члена сімї наймача з жилого приміщення до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, то член сімї, який вибув, втрачає право на користування цим жилим приміщенням.

Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України визначено, що на підтвердження факту вибуття члена сім'ї наймача до іншого житлового приміщення, суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач обрав інше постійне місце проживання, у звязку з чим фактично втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі № 1 будинку № 8 по провулку 9-му Дачному у м. Житомирі.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_3 не проживає у будинку з 2013 року, участі в утриманні помешкання не приймає, суд вважає за можливе визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалося, оскільки така вимога позивачами не заявлялася.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 76, 169, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 319, 391 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою № 1 у будинку № 8 по провулку 9-му Дачному у м. Житомирі.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя