Номер провадження: 22-ц/785/7941/17
Номер справи місцевого суду: 501/1487/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дрішлюка А.І.,Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Відділу прикордонної служби «Чорноморськ» Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Прикордонної служби України, Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про відшкодування шкоди завданої незаконними діями посадових осіб державних органів,

встановила:

До суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України, відділу прикордонної служби «Чорноморськ» Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Прикордонної служби України, Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями посадових осіб державних органів звернувся ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_2 посилався на те, що 30 вересня 2016 року постановою начальника відділення дільничних інспекторів прикордонної служби «Чорноморськ» винесено постанову № 156677, якою його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.202 КпАП України та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 119 гривень.

Згодом вказана постанова була направлена для примусового виконання до Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області.

07.11.2016 року Чорноморськім відділом виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та стягнення з позивача на користь держави штрафу у розмірі 238 гривень.

Постанову про відкриття провадження ОСОБА_2 не отримував.

27.12.2016 року державним виконавцем винесено постанову про розшук майна ОСОБА_2, а саме автомобіля «Нісан» та про накладення арешту на вказаний автомобіль.

04.06.2017 року було затримано автомобіль позивача та автомобіль було доставлено на штраф майданчик.

Загалом за вказаними діями ОСОБА_2 було сплачено 1929,08 гривень, які він вважає матеріальною шкодою.

Також, на думку позивача йому спричинена моральна шкода яку він оцінює у 20 000 гривень.

Позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути вказані суми з держави Україна.

У судовому засіданні позивач свої доводи підтримав, суду пояснив, що дійсно він порушив порядок виходу в море, цей факт було виявлено співробітниками погранслужби та на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, копію якого йому не було надано. Проти накладення штрафу за вказане правопорушення він не заперечував. Ознайомився та підписав протокол про адміністративне правопорушення.

Дії робітників пограничної служби не оскаржував, дії виконавчої служби по виконанню постанови про стягнення з нього адміністративного штрафу також не оскаржував. Вважає, що оскаржує дії посадових осіб державних органів у цьому судовому процесі.

Постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності він також не оскаржував.

Вважає, що своїми діями, при винесені постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності начальником відділення дільничних інспекторів прикордонної служби «Чорноморськ» було порушено його права передбачені КпАП України.

Органом виконавчої служби було порушено його права передбачені ЗУ «Про виконавче провадження».

Просив суд задовольнити його позов у повному обсязі та стягнути з держави Україна матеріальну шкоду у розмірі 1929,08 гривен та моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень.

Представник відділу прикордонної служби «Чорноморськ» Одеського прикордонного загону суду пояснив, що 29.09.2016 року під час несення патрулювання в акваторії Чорного моря (контрольований прикордонний район), на гумовому човні, без приписки до причалу, поза причалом, було виявлено громадянина ОСОБА_2.

Своїми діями ОСОБА_2 було порушено вимоги п.26 положення «Про прикордонний режим» та ч.3 ст.23 ЗУ «Про Державний кордон України».

На ОСОБА_2 було складено адміністративний протокол, розяснено його права та повідомлено про час та місце розгляду справи про що є відповідні підписи ОСОБА_2. Крім того ОСОБА_2 просив розглянути протокол за його відсутності, про що власноручно написав.

Просив відмовити у задоволені позову.

Представник виконавчої служби у м. Чорноморськ суду пояснила, що на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_2, яка надійшла з прикордонної служби вона відкрила виконавче провадження, діяла відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження».

Просила суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Надав суду заперечення, вважає себе неналежним відповідачем, проти задоволення позову заперечують, просить слухати справу за їх відсутності (а.с.30-33).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 вересня 2017 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

29.09.2016 року під час несення служби в акваторії Чорного моря у контрольному прикордонному районі, було виявлено позивача ОСОБА_2, якій на гумовому човні, без приписки до причалу та поза причалом вийшов у море.

За вказані дії на позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення ПдРУ № 156677, якій було підписано позивачем.

Під правами особи, щодо якої складено протокол знаходиться підпис позивача ОСОБА_2 Таким чином, позивачу було відомо про час та місце розгляду його справи та про його права передбачені ст.268 КУпАП (а.с. 38-39).

Ці обставини визнані сторонами та в силу діючої на час розгляду справи редакції ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

30 вересня 2016 року на підставі складеного протоколу на ОСОБА_2 було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу 119 гривень.

Результатом розгляду справи ОСОБА_2 не цікавився.

17.10.2016 року постанова про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу 119 гривень була направлена до відділу державної виконавчої служби для примусового виконання.

07.11.2016 року Чорноморськім відділом виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Позивачем ані постанова про притягнення до адміністративної відповідальності, ані дії посадових осіб виконавчої служби не оскаржувались.

В силу діючої на час розгляду справи редакції ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим ст. 61 цього Кодексу.

Вказані вимоги Закону позивачем не виконані.

Буд-яких даних вини держави Україна позивачем суду не надано.

В силу ч.2 ст.2 ЦК України самостійним учасником цивільних правовідносин є держава Україна.

Згідно ч.2 ст.176 ЦК України юридичні особи, створені державою, АР Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобовязаннями відповідно держави, АР Крим, територіальних громад.

Конституційний суд України у рішенні від 03.10.2001 р. № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує таке.

Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобовязаннями. Держава не відповідає по зобовязаннях державних організацій, які є юридичними особами.

Стаття 56 Конституції України визначає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до діючої на час розгляду справи редакції ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 12, 13, 15, 20 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке особа здійснює на свій розсуд і у спосіб, передбачений законом або договором (ст. 16 ЦК України), залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Ст. 1174 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.96 р. N 6/5/3/41 суд вважає за неможливе.

Факт неправомірності дій посадових осіб та Держави України позивачем не доведено.

Скаржучись на дії посадових осіб виконавчої служби позивачем порушуються вимоги Розділу 7 ЦПК України, якій регламентує оскарження рішень органів державної виконавчої служби.

Оскарження дій органів пограничної служби регламентує КАС України.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка дійсно вказують на наявність підстав для відмови у позові.

Згідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що позивач при подачі свого позову та апеляційної скарги не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381 384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді А.І. Дрішлюк

ОСОБА_3

Повне судове рішення складено 28.12.2017 р.