Провадження № 22ц/790/3741/16 Головуючий 1-ї інст. - Колодяжна І.М.
Справа №6414/1102/17 Суддя доповідач - Бровченко І.О.
Категорія: спори, що виникають
із договорів дарування
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Кіся П.В., Хорошевського О.М.

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договорів дарування недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування від 20 травня 2015 року про передачу позивачем в дарунок ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 житлового будинку літ. «А-2» з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого ПН ХМНО Матейченко О.В. за р. №1110, в частині передачі в дарунок 1/3 частини житлового будинку літ. «А-2» з господарськими будівлями відповідачу ОСОБА_1; визнання недійсним договору дарування від 20 травня 2015 року про передачу позивачем в дарунок ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, земельної ділянки площею 0,15 га, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого ПН ХМНО Матейченко О.В. за р. №1114, в частині передачі в дарунок 1/3 частини земельної ділянки відповідачу ОСОБА_1

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 травня 2015 року між позивачем ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 укладені вищевказані договори дарування, відповідно до яких позивач подарував неповнолітній доньці ОСОБА_4 , малолітньому сину ОСОБА_5, дружині ОСОБА_1 кожному по 1/3 частині житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,15 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_1 є дружиною позивача, шлюб з якою був укладений 20 грудня 1997 року. Від цього шлюбу у них є спільні діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. При укладенні вказаних вище договорів дарування, позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення. В даному випадку, позивач сподівався на те, що його дружина ОСОБА_1, яка являється рідною матір'ю їхніх спільних дітей буде піклуватися про сина та доньку, проживаючи разом з ними в дарованому будинку за адресою: АДРЕСА_1. Однак, після укладення договорів дарування на житловий будинок та на земельну ділянку, ОСОБА_1, отримавши 1/3 частину вказаного нерухомого майна у свою власність, вирішила розірвати шлюб, разом з дітьми проживати не хоче в дарованому будинку, має намір переїхати для проживання за межі території України. Відповідачка ОСОБА_1 також звернулася до суду із позовною заявою до власних дітей (співвласників) про припинення права спільної власності і виділ частки в натурі. Згідно переписки у соціальній мережі «Вайбер» та зі слів доньки став відомим той факт, що відповідачка ОСОБА_1 має намір продати свою частку нерухомого майна і навіть уже знайшла покупця. Таким чином, у позивача не було наміру надавати фінансову підтримку відповідачці ОСОБА_1, а робив це виходячи з тих підстав, що відповідачка є рідною матір'ю їхніх спільних дітей, які в силу свого віку потребують стороннього догляду, зокрема виховання та підтримки рідної матері. Так як рідна мати спільних дітей ОСОБА_1 не має наміру використовувати спільне житло зі своїми дітьми за цільовим призначенням, тобто для виховання спільних дітей, в взагалі відмовляється належним чином піклуватися про дітей, то випливає висновок, що позивачем були невірно сприйняті обставини правочину. Усе це вплинуло на його волевиявлення щодо укладення договорів дарування 20 травня 2015 року. На даний час діти проживають разом з позивачем у будинку за адресою: АДРЕСА_1, і він вимушений сам піклуватися про них. Орджонікідзевським районним судом м. Харкова було постановлено рішення від 24 листопада 2016 року про стягнення із відповідачки ОСОБА_1 аліментів на користь позивача для утримання дітей. Саме із перелічених вище підстав позивач вважає, що він припустився помилки при укладенні 20 травня 2015 року на ім'я своєї дружини ОСОБА_1 договорів дарування на земельну ділянку та на житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 20 травня 2015 року про передачу ОСОБА_3 в дарунок ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 житлового будинку літ «А-2» з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Матейченко О.В. за р. №1110, в частині передачі в дарунок 1/3 частини житлового будинку літ. «А-2» з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, відповідачу ОСОБА_1

Визнано недійсним договір дарування від 20 травня 2015 року про передачу ОСОБА_3 в дарунок ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Матейченко О.В. за р. №1114 , в частині передачі в дарунок 1/3 частини земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, відповідачу ОСОБА_1

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що сторони з 20 грудня 1997 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

20 травня 2015 року між ОСОБА_3, неповнолітньою ОСОБА_4, ОСОБА_1 та малолітнім ОСОБА_5 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Матейченко О.В за реєстровим №1110, відповідно до якого, ОСОБА_3 подарував та передав у дар неповнолітній доньці ОСОБА_4, малолітньому сину ОСОБА_5, дружині ОСОБА_1, а обдаровувані прийняли у дар кожний по 1/3 частці у праві власності на житловий будинок літ. «А-2» з господарськими будівлями , що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

20 травня 2015 року між ОСОБА_3, неповнолітньою ОСОБА_4, ОСОБА_1 та малолітнім ОСОБА_5 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Матейченко О.В. за реєстровим №1114, відповідно до якого, ОСОБА_3 подарував та передав у дар неповнолітній доньці ОСОБА_4, малолітньому сину ОСОБА_5, дружині ОСОБА_1, а обдаровувані прийняли у дар кожний по 1/3 частці у праві власності на земельну ділянку площею 0,15 га, за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 20 травня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Матейченко О.В., ОСОБА_1 підтверджено, що житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, є особистою приватною власністю її чоловіка ОСОБА_3, так як був набутий останнім у власність в період їх зареєстрованого шлюбу, за грошові кошти, які є особистою власністю, спільні кошти подружжя при набутті у власність ОСОБА_3 вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями не використовувалися. Також 12 травня 2015 року відповідачем надано згоду позивачу на укладання з їхніми дітьми: неповнолітньою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, договору дарування квартири АДРЕСА_1, за яким у приватну власність їхніх дітей буде передано по 1/2 частці у праві приватної власності на вищевказану квартиру, яка була набута у власність в період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за спільні кошти, та на укладання будь-яких додаткових договорів до вищевказаного договору дарування у випадку необхідності, визначаючи ціну та інші умови вищевказаних договорів на свій власний розсуд.

Відповідно до договору дарування, укладеного 12 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Матейченко О.В. за р. №1106, ОСОБА_3 подарував та передав у дар неповнолітній доньці ОСОБА_4, малолітньому сину ОСОБА_5, від імені яких діяла мати ОСОБА_1, а обдаровувані прийняли у дар кожний по 1/2 частці у праві власності на квартиру АДРЕСА_1

Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи спірні договори дарування, позивач сподівався на те, що його дружина ОСОБА_1, яка являється рідною матір'ю їхніх спільних дітей - неповнолітньої доньки ОСОБА_4 та малолітнього сина - ОСОБА_5, буде піклуватися про сина та доньку, проживаючи разом з ними в дарованому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, 29 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір між батьками про проживання, виховання дітей, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 за р. №260, згідно якого останні домовилися про місце проживання та про порядок здійснення батьківських прав матір'ю , яка мешкатиме окремо від дітей ОСОБА_4, 1998 року народження та ОСОБА_5, 2003 року народження. Місцем проживання дітей батьки визначили місце проживання батька за адресою:АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 500 грн. і до досягнення ним повноліття та з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 500 грн. до досягнення нею двадцяти трьох років або припинення навчання.

З копії листа Харківського обласного вищого училища фізичної культури і спорту від 14 лютого 2017 року за №127 вбачається, що дитина ОСОБА_5, 2003 року народження є вихованцем училища та навчається у 8-Б на відділенні волейболу ( юнаки) з 29 серпня 2016 року по теперішній час. Батько дитини ОСОБА_3 за період навчання учня цікавиться навчанням та супроводжує дитину на тренування та змагання , приймає активну участь у культурно - спортивних заходах,які проводяться в училища, відвідує батьківські збори. За весь час навчання ОСОБА_5 в училище, мати ОСОБА_1 жодного разу не цікавилася шкільним навчанням та позашкільним життям дитини, не відвідувала батьківські збори, навчально - тренувальних занять та зборів.

Відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 січня 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Як вбачається з листа Державної прикордонної служби України, відповідач ОСОБА_1 протягом періоду з 27 січня 2012 року по 26 січня 2017 року неодноразово перетинала державний кордон.

Відповідач ОСОБА_1 має на праві власності інше житло, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 14 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8, та витягу з Державного реєстру правочинів, відповідно до яких ОСОБА_1 є власником житлового будинку №102 та земельної ділянки площею 1,156 га по АДРЕСА_2 Зміївського району Харківської області.

Крім того, судом встановлено, що позивач користується та повністю утримує житловий будинок з господарськими будівлями та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, сплачує комунальні послуги та інші витрати на утримання вказаного нерухомого майна, що підтверджується копіями виписок та розрахунків.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач укладаючи спірний договір дарування від 20 травня 2015 року на ім'я своєї дружини ОСОБА_1 припустився помилки щодо обставин, які мають істотне значення, прав та обов'язків сторін за цим договором та існують обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним.

Такі висновки рішення суду підтверджені доказами, які досліджені з додержанням вимог цивільно-процесуального закону і яким дана належна оцінка у сукупності з усіма обставинами справи.

При ухвалені судового рішення судом першої інстанції враховано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 8 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, 30 березня, 13 квітня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не встановлено в чому саме полягала помилка, є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів та непогодження з їх оцінкою судом першої інстанції, і на правильність висновків суду не впливають. Під час судового розгляду справи позивач довів неправильне сприяння ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення та має істотне значення, прав та обов'язків сторін.

Посилання в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не було залучено до участі у справі приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Матейченко О.В. в якості третьої особи, висновків суду не спростовують.

Стаття 35 ЦПК України регулює питання вступу у справу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Такі особи можуть вступити у справу на підставі власної заяви, за клопотанням сторін та інших учасників процесу, а також за ініціативою суду до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. З матеріалів справи не вбачається, що рішення суду по вказаній справі може вплинути на права та обов'язки приватного нотаріуса ХМНО Харківської області Матейченко О.В.

З приводу незалучення Служби у справах дітей, то слід зазначити, що предмет спору стосується визнання договорів дарування недійсними в окремій частині, а саме щодо дарунку 1/3 частини нерухомого майна ОСОБА_1 Предмет позову ніяким чином не зачіпає права, свободи та інтереси дітей. Крім того, залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору є правом, а не обов'язком суду.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді -