АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2479/17 Справа № 205/8450/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Попазовій Н.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 за участю третьої особи державного нотаріуса другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що його матері ОСОБА_4, йому та братові ОСОБА_3 належить на праві власності домоволодіння №36 по вул. Професійна у м. Дніпропетровську, зокрема матері - 4/6 частин домоволодіння, а йому з братом у рівних частках по 1/6 кожному.

17 березня 2015 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 2/3 частин домоволодіння №36 по вул. Професійна в м. Дніпропетровську, після чого йому стало належить 5/6 частин, проте належні частки, не виділені в натурі.

Позивач зазначає, що в результаті дарування було здійснено дарування частини жилого будинку за відсутності неіснуючих будівель, зокрема: літ. К - колодязь, літ. М,Н,Л - сарай, № 105.1 огорожа. Між ними систематично виникають суперечки стосовно порядку користування будинком.

Вважає, що договір дарування порушує його законні права та інтереси, є незаконним та підлягає визнанню недійсним, оскільки ОСОБА_3 має намір продати свою частину, про що повідомив його відповідною письмовою заявою від 28 жовтня 2015 року через державного нотаріуса ОСОБА_5

Просив суд визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння №36 по вул. Професійна в м. Дніпропетровську, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, укладений 17 березня 2015 року та посвідчений держаним нотаріусом Другої дніпропетровської держаної нотаріальної контори міського нотаріального округу ОСОБА_5

Рішенням Ленінським районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2016 року у задоволені позову відмовлено (а.с.74-75)

В апеляцiйнiй скарзi ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову підлягає зміні з таких підстав.

Відмовляючи у задоволені позову, суд виходив з того, що ОСОБА_2 звернувся до суду поза межами строку встановленого ст.ст.259 ч.2 п.5, 728 ЦК України строку, оскільки спірний договір було укладено ще 17 березня 2015 року, а з позовом звернувся лише 12 липня 2016 року.

Проте вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Судом встановлено, що 17 березня 2017 року ОСОБА_4, як дарувальник з однієї сторони та ОСОБА_3, як обдаровуваний, з другої сторони, уклали договір, за яким дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв в дар від своєї матері 2/3 частини домоволодіння № 25 з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Професійній. Договір посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5

Статтею 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції помилково посилався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений законом щодо визнання договору дарування недійсним, в один рік, проте таке посилання є безпідставним, оскільки, відповідно до п.5 ч.2 ст. 258 ЦК України, спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування. Між тим, ОСОБА_6 звернувся до суду позов про визнання договору дарування недійсним, для якого застосовується загальний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України тривалістю три роки.

Так, статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до вимог ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для вимог про визнання правочину недійсним встановлено саме таку позовну давність. Спеціальна позовна давність в один рік (п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України) застосовується лише до вимог, заявлених дарувальником - про розірвання договору дарування - в силу положень статті 728 ЦК України.

Як вбачається з позовних вимог, позивач просив визнати договір дарування недійсним та питання про його розірвання не ставив, а отже застосування до спірних правовідносин ст. 728 ЦК України є неправильним.

Крім того, за змістом ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а ч.4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-25цс15.

В матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності у розумінні ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Крім того, як розяснено в абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року» встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позову з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього».

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. 212-215 ЦПК України обставини справи зясував неповно, не дав належної оцінки наявним у справі доказам, не встановив чи звертався відповідач із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності; не встановив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню до них.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ч. ч. 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. ст. 626, 638 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 717 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За таких обставин, доводи якими обґрунтований позов не можуть прийматися судом до уваги та не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_4 розпорядилася своїм майном на власний розсуд, а позивачем не доведено у порядку визначеному положеннями ст.ст. 57-60 ЦПК України, відсутність волевиявлення останньої на вчинення вищезазначеного правочину.

Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, позивач не довів, яким чином оскаржений договір дарування порушує його права, як співвласника, що є обов»язковою умовою задоволення позову у розумінні вимог ст. ст. 1,3,15,16 ЦК України.

За таких обставин, висновок суду про відмову у задоволенні позову є правильним, проте суд першої інстанції помилково зазначив підставу відмови, як звернення з позовом поза межами позовної давності в той час, як заявлений позов, не підлягає задоволенню з підстав його недоведеності.

У зв'язку з встановленими обставинами у справі, колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду на підставі п.2 ст.309 ЦПК України, в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2016 рокузмінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_7

ОСОБА_8