печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2017 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Стороженко С.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі Головного територіального управління юстиції у м. Києві до ОСОБА_2, за участі третьої особи Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про забезпечення повернення малолітньої дитини до Мексиканських Сполучених Штатів,

В С Т А Н О В И В :

Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 звернулось до суду із вимогами до відповідача ОСОБА_2. і просить визнати незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; повернути малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію Мексиканських Сполучених Штатів за адресою: АДРЕСА_1; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати Відповідача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована: АДРЕСА_2, проживає за адресою: АДРЕСА_3 - передати малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає: АДРЕСА_1 для забезпечення повернення дитини; покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Мексиканських Сполучених Штатів, на Позивача - ОСОБА_1; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів. Вказані вимог обґрунтовані тим, що відповідач з 11 травня 2017 року незаконно утримує дитину на території України, та відповідно до положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей зобов'язана повернути дитину до її постійного місяця проживання.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1, представники позивача ОСОБА_4. та ОСОБА_5 підтримали вимоги, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, вказуючи на те, що позивач не здійснював належного догляду за дитиною в місці її постійного проживання, дитина є громадянином України. Крім того, поїздка планувалась на тривалий період, про що позивач давав свою згоду.

Представник третьої особи Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Третяк О.О. при вирішення питання просила вирішити спір в інтересах дитини.

Суд вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків ОСОБА_7., ОСОБА_8., ОСОБА_9., ОСОБА_10., ОСОБА_11, дослідивши письмові докази надані сторонами, прийшов до наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 (Позивач) та ОСОБА_2 (Відповідач) є батьками неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить надана копія свідоцтва про народження , та перебувають у шлюбі з 06.03.2015, про що свідчить копія свідоцтва про одруження.

Дитина народилася та мала постійне місце проживання в Мексиканських Сполучених Штатах.

21 квітня 2017 року Позивач та Відповідач разом з дитиною прилетіли в Україну з метою відвідування батьків Відповідача. 11 травня 2017 року Позивач та Відповідач разом з дитиною повинні були повернутися до Мексиканських Сполучених Штатів, що підтверджується копіями квитків.

Як встановлено під час судового розгляду 11 травня 2017 року сторони повинні були повернутись до місця свого постійного проживання в Мексиканських Сполучених Штатах. Проте в цей день Відповідач забравши дитину виїхала з місця проживання, що в АДРЕСА_2, та в категоричній формі відмовилась здійснювати виліт. Вказані обставини знайшли своє підтвердження у показах допитаних свідків ОСОБА_8.(батька ОСОБА_2.), ОСОБА_7.(брата ОСОБА_2.), ОСОБА_11 (подруги ОСОБА_2.), ОСОБА_10.(матері ОСОБА_2.), ОСОБА_12.(сестри ОСОБА_2.). Вказаний вчинок Відповідач пояснювала бажанням розірвати шлюб між нею та Позивачем.

Так, допитані під час судового розгляду свідки зазначили про те, що Відповідач ОСОБА_2 в день запланового відльоту, забравши дитину, залишила місце проживання в м. Києві по АДРЕСА_4, не повідомивши місця свого перебування.

Так, свідок ОСОБА_8 зазначив про те, що приїзд ОСОБА_2. в Україну був несподіваний та тимчасовий, пояснювався необхідністю побачити сім'ю. Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_12 зазначали про те, що Відповідач мала намір залишись в України на період свого навчання. Свідок ОСОБА_11 зазначила про те, що 11 травня 2017 року до неї вранці несподівано зателефонувала Відповідач та попросила її зустріти з дитиною. В подальшому Відповідач та дитина деякий час провівши у неї, виїхали в інше місце.

Вказані обставини свідчать про те, що з 11 травня 2017 року Відповідач незаконно утримує дитину на території України, оскільки дитина народилась та постійно проживала : АДРЕСА_1.

Та обставина, що подружжя разом з дитиною приїхали тимчасово на час відвідування родини Відповідача свідчать замовлення зворотних квитків, а також показами свідка ОСОБА_8. Крім того вказана обставина підтверджується і самою поведінкою Відповідача, яка 11 травня 2017 року відмовилась повернутись до місця свого проживання.

Заперечення Відповідача в тій частині, що Позивач не належним чином здійснював піклування про дитину, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, більш того спростовуються дослідженими доказами. Зокрема з часу укладення шлюбу подружжя проживало за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач доходу самостійного не мала, утриманням сім'ї здійснював Позивач, надавши Відповідачу банківську картку на здійснення поточних витрат. Крім того, із наданих фотозображень вбачається, що сім'я, включаючи Відповідача та дитину, була забезпечена усім необхідним в місці свого постійного проживання.

Посилання Відповідача на те, що Позивач застосовував до неї фізичну силу або поводив себе агресивно, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, окрім свідчень свідків, якім дані обставини відомі виключно зі слів Відповідача. Враховуючи відсутність достовірних підтверджень вказаних обставин слід визнати їх такими, що не заслуговують на увагу.

Окрім цього вказані обставини при вирішення даного позову не можуть бути враховані.

Також слід врахувати те, що під час судового розгляду фактичне місце проживання Відповідача з дитиною в Україні достовірно не встановлено. Позивач був позбавлений можливості побачитись з дитиною з 11 травня 2017 року, включаючи час звернення до Міністерства юстиції України, та протягом усього часу судового розгляду, внаслідок відмови Відповідача надати спілкування. Вказана обставина підтверджується і тим, що під час обстеження умов проживання за участі спеціаліста Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Відповідачем не було забезпечено присутності дитини.

Отже слід дійти висновку про наступне.

Відповідач не має наміру повертатися до постійного місця проживання в Мексиканських Сполучених Штатах, чим порушує права дитини та Позивача, зокрема право дитини на належне батьківське виховання та право Позивача брати участь у вихованні дитини, право дитини та Позивача на безперешкодне спілкування, право Позивача на визначення місця проживання дитини.

Позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну.

Відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав Позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 Позивач не давав.

Відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІУ. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Мексиканськими Сполученими Штатами з 01 травня 2007 року.

У відповідності зі статтею 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо:

при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та

у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися із заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

31 травня 2017 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року через Центральний орган Мексиканських Сполучених Штатів надійшла заява Позивача від 19.05.2017 про повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів .

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Згідно зі статтею 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.

Відповідно до статей 4.202. 4.203 Цивільного кодексу Штату Мехіко батьківські права здійснюються у відношенні дівчат, малолітніх і неповнолітніх дітей.

До батьківських прав відноситься законне представництво і відповідний захист дітей у всіх фізичних, психологічних, моральних і соціальних аспектах, їх опіка, управління їх майном, а також право на виховання.

Статтею 4.204 Цивільного кодексу Штату Мехіко визначено, що батьківські права здійснюються в наступному порядку:Батьком та матір'ю; Дідусем та бабусею; Кровними родичами до третього ступеню спорідненості. У випадку виникнення суперечки суддя прийматиме рішення, враховуючи інтереси дитини.

Отже, у розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримування дитини Відповідачем в Україні без згоди на те Позивача є протиправним. Відповідач порушує права Позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3.

Таким чином, наявні всі умови, визначені у статтях 3. 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: дії, що порушують права Позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Мексиканськими Сполученими Штатами з 01 травня 2007 року, тобто до моменту утримування дитини на території України без згоди Позивача); дитина, про яку йде мова, не досягла 16-річного віку (ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та досягне 16-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_4); чинність Конвенції 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Мексиканськими Сполученими Штатами 01 травня 2007 року);

Мексиканські Сполучені Штати є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання; дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а Позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дитини в Україні.

Судових рішень, або інших домовленостей щодо зазначених питань, зафіксованих у договорі або іншому документі, оформленому у письмовій формі у встановленому порядку, між Позивачем і Відповідачем, немає.

26 липня 2017 року на адресу Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли пояснення ОСОБА_2, з яких вбачається, що Відповідач відмовляється добровільно повернути дитину в Мексиканські Сполучені Штати.

Стаття 11 Конвенції 1980 року зобов'язує суд без затримок здійснювати усі процедури для повернення дітей, а якщо рішення у справі не винесено протягом шести тижнів із дати початку процедур, заявник або Центральний орган запитуваної держави мають право просити про надання їм пояснень про причини затримки.

Водночас рішення про повернення дитини не є рішенням про визначення місця проживання дитини і не позбавляє Відповідача права звертатися до компетентного суду Мексиканських Сполучених Штатів з метою визначення місця проживання дитини, оскільки, як визначено у статті 19 Конвенції 1980 року, ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

Слід врахувати те, що статтею 16 Конвенції 1980 року передбачено, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується (в даному випадку - Україна), не можуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції.

Згідно зі статтею 30 Конвенції 1980 року будь-яка заява, надіслана до Центральних органів або безпосередньо до судових чи адміністративних органів Договірної держави відповідно до умов цієї Конвенції, разом із прикладеними до неї або виданими Центральним органом документами або іншою інформацією приймається судами або адміністративними органами Договірних держав.

Відповідно до статті 23 Конвенції 1980 року ніякої легалізації документів або подібних формальностей не вимагається для виконання її положень.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Конвенції 1980 року, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року).

Зокрема, в рішенні у справі «Монорі проти Угорщини та Румунії» від 04 травня 2005 року Європейський Суд зазначив, що позитивні зобов'язання, які покладаються на держави статтею 8 Конвенції 1950 року передбачають, зокрема, вжиття заходів, які гарантуватимуть повернення дитини її батьку чи матері. Органи влади повинні вжити заходів для запобігання шкоди дитині чи упередженого ставлення до зацікавлених сторін».

Європейський Суд також дійшов висновку, що піклування про дитину батьками, які перебувають у шлюбі, здійснюється спільно, що відповідає статті 3 Конвенції 1980 року. Водночас, невірне тлумачення судами окремих гарантійних положень Конвенції, зокрема, її

статті 3, може призвести до порушень статті 8 Конвенції 1950 року.

У рішенні у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції» від 12 липня 2007 року Європейський Суд також дійшов висновку, що вирішення питань піклування, опіки над дитиною належить до виключної компетенції Держави, в якій було постійне місце проживання дитини до протиправного переміщення.

У рішенні у справі «Б'янки проти Швейцарії» від 22 червня 2006 року Європейський Суд встановив, що згідно зі статтею 7 Конвенції 1980 року компетентні органи держав, включаючи суди, мають вживати всіх заходів з метою забезпечення найшвидшого повернення дитини. Адекватність заходів має оцінюватися зважаючи на швидкість, з якою вони вживаються. Пасивність у прийнятті рішення не відповідає цілям Конвенції і може призвести до порушення відносин між покинутим батьком або матір'ю і дитиною, що. у свою чергу, порушує також статтю 8 Конвенції 1950 року.

Слід зазначити, що Європейський Суд також дійшов висновку, що захист найвищих інтересів дитини є головним у Конвенції 1980 року, і підтримав головне правило цієї Конвенції - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування і забезпечити їх негайне повернення до держави їхнього постійного проживання (рішення у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції»).

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

За викладених обставини вимоги Позивача є обґрунтованими, відповідають вимогам Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, а тому підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 6, 7, 11, 14, 16, 19, 23, 30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ст.ст. 15 і 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.ст.8,10,60,88,208,212 - 215,367 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

визнати незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повернути малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію Мексиканських Сполучених Штатів за адресою: АДРЕСА_1.

Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати Відповідача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована: АДРЕСА_2, проживає за адресою: АДРЕСА_3 - передати малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає: АДРЕСА_1 для забезпечення повернення дитини.

Покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Мексиканських Сполучених Штатів, на Позивача - ОСОБА_1 .

Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.І.Цокол