Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кафідової О.В., Маляренка А.В.,

Ступак О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, ОСОБА_5, про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на частку нерухомого майна, виплату грошової компенсації вартості частки майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що його батьку ОСОБА_6 за життя належало 4/10 часток житлового будинку по АДРЕСА_1, інші 6/10 часток нерухомого майна належать ОСОБА_5 Після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивач успадкував 2/10 часток вищевказаного житлового будинку, інші 2/10 часток цього житлового будинку успадкувала ОСОБА_7, а після її смерті - ОСОБА_4 Домовленості щодо володіння та користування спільним нерухомим майно між сторонами не досягнуто.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: у порядку припинення права власності ОСОБА_4 на 2/10 часток спільного нерухомого майна визнати за ним право власності на 4/10 часток житлового будинку по АДРЕСА_1, що складаються в літ. «А» з кухні № 2-1 площею 5,4 кв. м, житлової кімнати № 2-2 площею 11,1 кв. м, житлової кімнати № 2-3 площею 16,5 кв. м, всього загальною площею 33 кв. м; стягнути з нього на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію ринкової вартості 2/10 часток вказаного житлового будинку.

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому просила стягнути з останнього на свою користь 146 356 грн. грошової компенсації вартості 2/10 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок по АДРЕСА_1; припинити її право власності на 2/10 часток вказаного нерухомого майна; після сплати грошової компенсації визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/10 часток спірного житлового будинку.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2013 року в прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 4/10 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 під літерою «А», а саме кухню № 2-1 площею 5,4 кв. м; житлову кімнату № 2-2 площею 11,1 кв. м; житлову кімнату № 2-3 площею 16,5 кв. м, всього загальна площа приміщень - 33 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію ринкової вартості 2/10 часток вказаного вище житлового будинку в розмірі 44 472,78 грн. Роз'яснено сторонам, що за поділом інших спірних приміщень вони мають звернутися до суду після встановлення їх правового статусу.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та змінити рішення суду першої інстанції, стягнувши з ОСОБА_3 грошову компенсацію за прибудову гаража під літ «Д» розміром 5,52 Ч 3,4 м за вказаною адресою, який входить до 2/10 частин спірного майна, відповідно до ринкової вартості після проведення відповідної судово-оціночної будівельної експертизи.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що гараж під літ «Д» визначено як самочинне будівництво, а тому відсутні правові підстави для сплати одним співвласником іншому грошової компенсації вартості об'єктів самочинного будівництва з одночасним визнанням за співвласником, який сплатив компенсацію, права власності на такі об'єкти.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Вказаним вимогам судове рішення апеляційного суду повністю не відповідає.

Установлено, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 06 січня 1984 року Білгород-Дністровським міським відділом комунального господарства Одеської області на підставі рішення виконкому від 29 грудня 1983 року № 1138, ОСОБА_6 належало на праві власності 2/5 часток житлового будинку по АДРЕСА_1, що у цілому складався з: літ. «А» - житлового будинку загальною площею 126 кв. м, житловою площею 64,5 кв. м, літ. «Б» - літньої кухні, літ. «В», «Є» - вбиральні, літ. «Г» - сараю, № 1-10,І - споруди, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв. м. Право власності зареєстровано бюро технічної інвентаризації 06 січня 1984 року (том 1 а. с. 147).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (том 1 а. с. 8).

Спадкоємцями майна ОСОБА_6 за законом були син ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_7

Спадкову справу за заявами ОСОБА_7 та ОСОБА_3 заведено 06 березня 1991 року Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області.

31 жовтня 1991 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_7 після смерті чоловіка ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - 2/10 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 та у цілому складався з: літ. «А» - житлового будинку загальною площею 126 кв. м, житловою площею 64,5 кв. м, літ.«Б» - літньої кухні, літ. «В», «Є» - вбиральні, літ. «Г» - сараю, № 1-10,І - споруди, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв. м.

15 червня 2010 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - 2/10 часток вказаного вище житлового будинку (том 1 а. с. 14-16).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

19 червня 2012 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_4 після смерті сестри ОСОБА_7 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - 2/10 часток житлового будинку по АДРЕСА_1, який складався з літ. «А» - житлового будинку загальною площею 126 кв. м, житловою площею 64,5 кв. м, літ. «Б» - літньої кухні, літ. «В», «Є» - вбиральні, літ. «Г» - сараю, літ. «Д» - гаражу, споруд № 1-10,І, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв. м. Право власності зареєстровано бюро технічної інвентаризації 12 липня 2012 року (том 1 а. с. 82-84).

Таким чином, після оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_6 співвласниками нерухомого майна по АДРЕСА_1 стали ОСОБА_3 з часткою 2/10, ОСОБА_4 з часткою 2/10, ОСОБА_5 з часткою 6/10.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 25 липня 2013 року вартість 2/10 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Білгород-Дністровському Одеської області визначена рівною 29 049 грн.

Відповідно до положень ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

За змістом ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2012 року, яке видано ОСОБА_4, до складу спадщини - 2/10 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 входить, зокрема гараж під літ «Д» (том 1 а. с. 82).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 жовтня 2014 року у справі 495/2677/14-ц встановлено, що отримане ОСОБА_4 19 червня 2012 року свідоцтво про право на спадщину за законом є чинним та обов'язковим для виконання, тому відсутні підстави для повторного визнання права ОСОБА_4 на спадкове майно, яке складається з гаража літ. «Д» розміром 5,52 м х 3,40 м по АДРЕСА_1, та визнання права власності за ОСОБА_4 на вказаний гараж, оскільки їй вже було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, до якої входить, зокрема, цей гараж (том 2 а. с. 98-104).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року у справі № 495/8779/14-ц встановлено, що спірний гараж під літ. «Д» по АДРЕСА_1 побудований ОСОБА_6 у 1988-1989 роках і відсутні правові підстави відносити цей гараж до самочинних будівель. Гараж під літ. «Д» по АДРЕСА_1 у м. Білгород-Дністровському Одеської області увійшов у частку, яку ОСОБА_4 успадкувала після смерті ОСОБА_7 (том 2 а. с. 108-111).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, апеляційний суд залишив вказані вище докази поза увагою та дійшов помилкового висновку, що спірний гараж не входив до спадкового майна після смерті ОСОБА_7

Визнавши за ОСОБА_3 право власності на частку у спірному майні, яка належала ОСОБА_4, апеляційний суд залишив поза увагою, що грошову компенсацію стягнуто за 2/10 частини цього майна без урахування гаража, хоча експерт такий розмір будівель, з урахуванням гаража, встановив.

Крім того, відповідач подавала звіт про оцінку 2/10 частки житлового будинку по АДРЕСА_1, відповідно до якого оціночна вартість цього майна складає без врахування ПДВ 146 356 грн. або 18 311 доларів США (том 1 а. с. 57-78).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії» вказує, що хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов'язаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень.

Європейський суд з прав людини також нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії».

Проте, апеляційний суд при неповно встановлених обставинах справи та без належної оцінки усіх доказів, що містяться у справі, не звернув уваги на вказаний звіт та не вірно визначив розмір компенсації.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не оцінив всіх доказів, не витребував нових, не навів вірного розрахунку, відповідно не дослідив обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності його розміру, наявності доказів, що їх підтверджують.

За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 342 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 336, 337 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: О.В. Кафідова

А.В.Маляренко

О.В.Ступак

І.М.Фаловська