АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

19 жовтня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування,

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Масюк ІгорЄвгенович, ОСОБА_3, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом,

за позовом третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, про визнання заповіту недійсним та встановлення факту родинних відносин,

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання заповіту частково недійсним та встановлення юридичних фактів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року,

встановила:

у грудні 2012 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом своєї бабусі ОСОБА_6 від 09.06.2006 р., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 р.

У січні 2013 р. ОСОБА_2 - брат ОСОБА_7, чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 р., звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на ѕ частини вказаної вище квартири, посилаючись на те, що квартиру було придбано за спільні кошти подружжя, ОСОБА_7 проживав разом з дружиною та прийняв спадщину як спадкоємець першої черги, а крім того, мав право на обов'язкову частку в спадковому майні. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.04.2013 р. вказані справи було об'єднано в одне провадження.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги та просила визнати вказану вище квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_6, оскільки була придбана за кошти, які належали померлій, її дочки - ОСОБА_5 та самої позивачки.

В ході розгляду справи до участі в якості третьої особи було залучено ОСОБА_3, яка в лютому 2015 р. звернулась до суду з позовом, в якому вказувала, що її матір - ОСОБА_8 була рідною сестрою ОСОБА_7, а тому просила встановити факт родинних відносин з померлим ОСОБА_7, визнати заповіт, складений ОСОБА_6 недійсним, оскільки Ѕ частина вказаної квартири належала ОСОБА_7

У січні 2015 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати заповіт, складений ОСОБА_6 09.06.2006 р., недійсним, оскільки квартира була спільним сумісним майном подружжя, а також просив встановити факт родинних відносин між ним та померлим братом, та вказував, що ОСОБА_7, хоча і був зареєстрований за іншою адресою, постійно проживав разом з дружиною - ОСОБА_6, а тому прийняв спадщину після її смерті.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.02.2015 р. всі справи було об'єднано в одне провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2015 р. було визнано за ОСОБА_1 право власності на АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, позов ОСОБА_3 задоволено частково та встановлено факт родинних відносин між нею та її дядьком ОСОБА_7, в решті вимог - відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено частково та встановлено факт родинних відносин між ним та його рідним братом - ОСОБА_7, а також встановлено факт, що ОСОБА_7 проживав разом з ОСОБА_6 на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 р. в АДРЕСА_2, в решті вимог - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на неповне з'ясування обставин по справі, порушення норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити, а його вимоги та вимоги ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід частково задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити з таких підстав.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 вказувала, що є онукою ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4. На день смерті ОСОБА_6 належала АДРЕСА_2 та яку вона заповідала їй згідно заповіту від 09.06.2006. Оскільки ОСОБА_2 заявлено також вимоги про спадкування частини вказаної квартири як частки в спільному сумісному майні подружжя, що належала ОСОБА_7, та з урахуванням уточнення позовних вимог позивач просила визнати спірну квартиру особистою власністю заповідача та визнати за нею право власності на квартиру в порядку спадкування за повітом.

ОСОБА_2 в своєму позові до ОСОБА_1 вказував, що спірна квартира була набута ОСОБА_6 у період шлюбу з ОСОБА_7, а тому була спільним сумісним майном подружжя, в зв'язку з чим він має право на спадкування після смерті ОСОБА_7 належної йому Ѕ частини в квартирі. Оскільки ОСОБА_7 проживав разом з ОСОБА_6 у спірній квартирі на час смерті, він прийняв спадщину та мав право на обов'язкову частку в спадковому майні, у зв'язку з чим просив визнати за ним право на ѕ частини спірної квартири.

У січні 2015 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати заповіт, складений ОСОБА_6 09.06.2006 на користь ОСОБА_1 недійсним в Ѕ частині, посилаючись на те, що вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя, визначити, що частка ОСОБА_7 в квартирі становила Ѕ, встановити факт родинних відносин між ним та ОСОБА_7 та факт спільного проживання ОСОБА_7 разом з ОСОБА_6 у вказаній квартирі на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4.

ОСОБА_3, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, в своєму позові, вказувала, що вона є дочкою рідної сестри ОСОБА_7 - ОСОБА_8, яка померла 07.05.2010. Оскільки вона також претендує на спадщину після смерті ОСОБА_7 за правом представлення, та подала заяву про прийняття спадщини 18.07.2012 р., просила визнати заповіт від імені ОСОБА_6 від 09.06.2006 недійсним в Ѕ частині та встановити факт родинних відносин зі спадкодавцем для подальшого прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 за законом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2015 р. було визнано за ОСОБА_1 право власності на АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, позов ОСОБА_3 задоволено частково та встановлено факт родинних відносин між нею та її дядьком ОСОБА_7, в решті вимог - відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено частково та встановлено факт родинних відносин між ним та його рідним братом - ОСОБА_7, а також встановлено факт, що ОСОБА_7 проживав разом з ОСОБА_6 на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 р. в АДРЕСА_2, в решті вимог - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, та відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_6 за особисті кошти, отримані нею від продажу належної їй особисто частини квартири АДРЕСА_3, а тому вказана квартира не була спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно відсутні підстави для визнання заповіту, складеного ОСОБА_6 09 червня 2006 р. недійсним.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 16, 328, 392, 1216, 1217, 1223, 1241, 1268, 1276 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1969 р., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1.

Згідно Договору купівлі-продажу від 23.10.1996 р. ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_1 продали належну їм АДРЕСА_4. Вказана квартира належала їм в рівних частках на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного жилого фонду Старокиївского району м. Києва 29 лютого 1996 р. Продаж було вчинено за 400 грн. (а/с 25 т. 1).

Згідно Договору купівлі-продажу від 28.10.1996 р. ОСОБА_6 купила АДРЕСА_2. Продаж було вчинено за 100 грн. З 21.11.1996 р. і по день смерті ОСОБА_6 проживала та була постійно зареєстрована за вказаною адресою одна (а/с 32 т. 1).

09 червня 2006 р. ОСОБА_6 склала заповіт, згідно якого заповіла належну їй АДРЕСА_2 ОСОБА_1 (а/с 8 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 р. померла ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_3 р. -ОСОБА_7

Доводи, викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом було повно та всебічно встановлено обставини справи та зроблено висновок, який відповідає встановленим обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 22-24 КпШС України, який був чинним на час придбання спірної квартири та врахував роз'яснення, що містяться в п 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 р. №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім'ю України», відповідно до яких, спірна квартира, хоча і була придбана в період шлюбу, однак за кошти, як були одержані ОСОБА_6 від продажу належної їй особисто частки в іншій квартирі. Доказів про те що, цінність цього майна істотно збільшилась внаслідок трудових чи інших грошових витрат іншого з подружжя, матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги вартість квартир, зазначену в договорах купівлі-продажу та зробив обґрунтований висновок щодо достатності коштів у ОСОБА_6 на придбання спірної квартири після продажу належної їй частки в іншій квартирі.

Про належність спірної квартири на праві особистої власності ОСОБА_6, крім зазначеного вище, свідчить також те, що за життя ОСОБА_7 не оспорював складеного нею заповіту щодо спірної кватири, він не був зареєстрований з вказаною адресою, і кожний з подружжя за життя розпорядився належним кожному особистим майном. Зокрема, ОСОБА_7 склав заповіт 18.11.2006 р. щодо належної йому АДРЕСА_5, яку заповідав ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в рівних частинах кожному, а авторські права - в рівних частинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а/с 177 т. 3). 21.12.2002 р. ОСОБА_7 склав заповіт, згідно якого заповів належний йому будинок - територіальній громаді села Володимирівка, надвірні будівлі, частину земельної ділянки та право на пайовий фонд - ОСОБА_8, а іншу частину земельної ділянки - ОСОБА_10 (а/с 174 т. 3).

Також є вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо встановлення факту родинних відносин. Задовольняючи в цій частині позов ОСОБА_2 та частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_7, а ОСОБА_3 - дочкою рідної сестри ОСОБА_7 - ОСОБА_8

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду в цій частині, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями після смерті ОСОБА_7

ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5, а ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_6.

Суд першої інстанції дослідив надані ними докази на підтвердження родинних відносин з ОСОБА_7 та ретельно вивчив наявні в матеріалах справи письмові докази, покази свідків, врахував наявні в матеріалах справи заповіти, складені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_8, що також свідчить про наявність між ними родинних відносин як між рідними братами та сестрою.

Разом з тим, не можна погодитись з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме - факту спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки він зроблений з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення - від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Перелік таких фактів визначений в ч.1 вказаної статті. Відповідно до ч. 2 цієї статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В даному випадку, факт спільного проживання ОСОБА_7 з дружиною ОСОБА_6 на час її смерті в АДРЕСА_2 не підлягає встановленню, оскільки така вимогам була заявлена ОСОБА_2 в зв'язку з вимогою про визнання за ним права на спадкування успадкованої ОСОБА_7 обов'язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_6 Відповідно до роз'яснення, яке міститься в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1991 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення юридичного факту, якщо такий факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Оскільки судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про відсутність у ОСОБА_2 права на спадкування обов'язкової частки у спадщині ОСОБА_7 після смерті його дружини, відсутні підстави встановлювати зазначений факт.

Доводи, викладені ОСОБА_1 в її апеляційній скарзі, щодо необґрунтованості заявлених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимог про встановлення фактів родинних відносин з померлим ОСОБА_7 є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно перевірені надані позивачами докази. Від встановлення вказаних фактів залежить виникнення у вказаних осіб права на спадкування після смерті ОСОБА_7, справи за позовами яких знаходяться в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині встановлення факту проживання ОСОБА_7 разом з ОСОБА_6 у спірній квартирі з ухваленням в цій частині нового рішення - про відмову в задоволенні цієї вимоги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування; позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Масюк Ігор Євгенович, ОСОБА_3, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом; позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, про визнання заповіту недійсним та встановлення факту родинних відносин - залишити без змін.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання заповіту частково недійсним та встановлення юридичних фактів скасувати в частині вирішення вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 року, проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, на час її смерті в квартирі АДРЕСА_6 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цієї вимоги відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий

Судді

№ справи: 761/24381/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9134/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.