Справа № 366/2584/15-ц Головуючий у І інстанції Корчков А. А.
Провадження № 22-ц/780/3919/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 03.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

03 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Білоконь О.В., Приходька К.П.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 19 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області про визнання майна спільною сумісною власністю, про визнання права власності в порядку спадкування на частину спадкового майна, про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а:

24 вересня 2015 року позивач звернулася з позовом до суду в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне Іванківського району Київської області.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 13.01.2015 року померла ОСОБА_4. Після її смерті залишилось майно, а саме домоволодіння розташоване в с. Підгайне, вул. Садова, б. 13. За життя ОСОБА_4 склала заповіт, згідно якого заповіла усе майно ОСОБА_3 В звязку із відсутністю всіх правовстановлюючих документів на житловий будинок, загальною площею 67,8 кв.м., з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне Іванківського району Київської області приватний нотаріус ОСОБА_5 відмовила у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину.

09.11.2015 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_3, Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області про визнання майна спільною сумісною власністю, про визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна, про визнання заповіту недійсним.

ОСОБА_2 мотивувала свої позовні вимоги тим, що її батько ОСОБА_6, розлучившись з її матірю, став з 1986 року проживати з ОСОБА_4 (на той час ОСОБА_7) однією сімєю. Вони мешкали разом та вели спільне господарство, тимчасово проживаючи в родичів та знайомих батька.

Згодом у 1989 році вони вирішили офіційно побратися та придбати для своєї сімї житло, для чого підшукували пристойний будинок. Дізнавшись, що у подружжя ОСОБА_8 є такий будинок, ОСОБА_6 відразу домовився з ними про ціну та всі інші суттєві умови договору, в тому числі про час оформлення документів (тобто після реєстрації шлюбу), однак продавцям в той час терміново були потрібні гроші і тому 13 вересня 1989 року у виконкомі Кухарівської сільради на імя ОСОБА_4 було оформлено договір купівлі - продажу житлового будинку в с. Підгайне, при цьому гроші за придбаний будинок в сумі 4750 крб. продавцям батько сплатив особисто з рук в руки, отримав ключі та вони вдвох відразу вселились в будинок.

21 листопада 1989 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено шлюб і подружжя стало проживати в спірному будинку. За час їх спільного проживання виникла необхідність капітального ремонту будинку, що і було зроблено протягом доброго десятка років.

Вважала, що вказане вище домоволодіння по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та її батька ОСОБА_6, а також звертала увагу суду, що у звязку з тим, що ОСОБА_4 страждала на різні хвороби, заповіт складений останньою є недійсним.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 19 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно в порядку спадкування, що залишилося після смерті ОСОБА_4, а саме на житловий будинок, загальною площею 67,8 кв.м., з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне Іванківського району Київської області.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі у звязку з порушенням норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і задовольнити її вимоги повністю, при цьому первісний позов задовольнити частково.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 13.01.2015 року померла. 08.10.2014 року вона склала заповіт, що посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 про те, що усе її майно заповідає ОСОБА_3

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.07.2015 року приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне, у звязку із не здійсненням державної реєстрації права власності на житловий будинок.

Також, судом встановлено, що право власності на будинок у ОСОБА_4 виникло з моменту укладення 13.09.1989 року договору купівлі-продажу будинку по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Тимофієвичем був укладений 21 листопада 1989 року.

Згідно довідки Кухарської сільської ради від 25.08.2015 року будинок по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне, Іванківського району Київської області відповідно до погосподарської книги № 9 особовий рахунок 0733-1, рахується за померлою ОСОБА_4

Відмовляючи в частині вимог про визнання заповіту частково недійсним та про визнання за ОСОБА_2 права власності на майно, яке залишилось після смерті батька, суд посилався на норми Кодексу про шлюб та сімю УРСР:

Стосовно визнання права спільної сумісної власності на вказаний будинок, то суд враховував, що правовідносини, які відбувалися до набрання чинності Сімейного кодексу, регулювались та регулюються законодавством яке діяло на той час, тобто кодексом про шлюб та сім ю, який діяв до 2004 року, згідно якого проживання чоловіка та жінки не в шлюбі не породжувало жодних юридичних наслідків. Крім того, згідно договору купівлі-продажу від 13.09.1989 року будинку по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне, право власності виникло у ОСОБА_4 на вказане нерухоме майно до вступу в шлюб з ОСОБА_6

Проте, судом не було враховано, що позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині обґрунтовувались нормами ст.ст. 112,119 ЦК Української PCP 1963 року, згідно яких якщо при розгляді справи було встановлено, що сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу та придбали майно за рахунок спільних коштів для подальшого спільного проживання, то це майно є обєктом спільної власності.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 ".Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української PCP та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року Ns 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української PCP 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті І7 Закону України Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення нами спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Свідки ОСОБА_8 (колишнього власника спірного будинку) та її чоловік ОСОБА_9, показали, що ще до продажу будинку 13 вересня 1989 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проживали разом однією сімєю та саме останній передавав гроші в сумі 4750 крб за будинок продавцям, а після цього відразу удвох вселились в спірний будинок та стали проживати в ньому.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_10 ОСОБА_11, показала, що ОСОБА_4 восени 1989 року позичила у неї 3500 крб для придбання спірного будинку, а віддала борг через три місяці, тобто тоді, коли вже перебувала у шлюбі, який зареєстровано 21 листопада 1989 року, тобто борг було повернуто свідку за рахунок спільних подружніх коштів.

До реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство.

Таким чином суд приходить до висновку, що будинок придбаний за рахунок спільних зусиль ОСОБА_6 та ОСОБА_12 для проживання в ньому однією сімєю, за спільні гроші і є їхньою спільною власністю. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на ? частину будинку, яку прийняли ОСОБА_13 та ОСОБА_2, яка після смерті батька у шестимісячний строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

За таких обставин в порядку спадкування за законом ОСОБА_2 на праві власності належить ? частина будинку, а решта ? частин будинку в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_3, а недійсність цього заповіту не доведена ОСОБА_2 ні належними, ні допустимими доказами тому як первісний, так і зустрічний позов пілягають задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 19 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_3 до Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно в порядку спадкування, що залишилося після смерті ОСОБА_4, а саме на 3/4 частину житлового будинку, загальною площею 67,8 кв.м., з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне Іванківського району Київської області.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області про визнання майна спільною сумісною власністю, про визнання права власності в порядку спадкування на частину спадкового майна, про визнання заповіту недійсним задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого 15 листопада 2009 року, право власності на 1/4 частину житлового будинку, загальною площею 67,8 кв.м., з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне Іванківського району Київської області.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 160 грн. 25 коп.

Стягнути Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 83 грн. 35 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді