26 жовтня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Клочко І.В.
при секретарі Шевчук М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі договору дарування від 30.12.2008 року вона є власником квартири АДРЕСА_1. Відповідач є колишнім чоловіком її доньки ОСОБА_3 На момент перебування ОСОБА_3 у шлюбі з відповідачем вона (позивач) зареєструвала його у належній їй квартирі. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 06.12.2013 року шлюб між ОСОБА_3 та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 відповідач зібрав всі свої речі та залишив спірну квартиру, місце його перебування невідомо. З 2013 року відповідач не користується квартирою, не сплачує комунальні послуги, не цікавиться квартирою, його речей у помешканні немає.
Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що реєстрація відповідача у спірній квартирі позбавляє її можливості вільно розпоряджатися належним їй майном, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2
В судове засідання позивач та її представник ОСОБА_4 не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача ОСОБА_4 надійшла заява, в якій він позовні вимоги підтримує.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду судом повідомлений належним чином. За даних обставин суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, згідно вимог ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України, проти чого не заперечував представник позивача у своїй заяві.
Вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до договору дарування квартири від 30.12.2008 року, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.6-7).
Як вбачається з довідок Ф-3, виданих ЖЕКом-316 20.11.2013 року № 1315 та 17.12.2014 року № 921, відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі 31.07.2012 року як чоловік дочки власника (а.с.24, 25).
Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 06.12.2013 року шлюб між донькою позивача ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано (а.с.9-10).

Згідно довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 30.08.2017 року № 102/30/25339, у спірній квартирі зареєстровано три особи (а.с.26).

Згідно актів ЖЕКу-316 від 20.11.2013 року, 25.04.2014 року, 26.07.2017 року відповідач ОСОБА_2 не проживає в АДРЕСА_3 з 23.08.2013 року (а.с.29, 30, 31).

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просила про його задоволення, вказуючи на те, що відповідач втратив право користування спірною квартирою внаслідок його непроживання понад один рік без поважних причин.

Суд вважає, що доводи позивача є обґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частина 3 ст.9 ЖК України визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки в судовому засіданні знайшов своє повне підтвердження факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад один рік без поважних причин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 88, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 156 ЖК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий