УХВАЛА

іменем україни

5 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного сільськогосподарського підприємства «Богнер» Петрівського району Кіровоградської області про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним за касаційною скаргою приватного сільськогосподарського підприємства «Богнер» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 7 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 1 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у 2005 році між ним та приватним сільськогосподарським підприємством «Богнер» Петрівського району Кіровоградської області (далі - ПСП «Богнер») було укладено договір оренди землі площею 6,91 га, яка належить йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 15 травня 2002 року строком на 5 років до 2010 року. Дія даного договору була автоматично продовжена сторонами ще на 5 років до 2015 року. Після його закінчення зазначений договір оренди землі позивачем не продовжувався та не поновлювався.

У 2015 році він звернувся до відповідача з приводу повернення земельної ділянки, але дізнався про існування договору оренди землі від 2 червня 2009 року, відповідно до умов якого він нібито передав в оренду ПСП «Богнер» належну йому земельну ділянку строком на 10 років. Договір зареєстрований у Петрівському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» 30 липня 2010 року.

Вказував на те, що він оспорений договір оренди з відповідачем не укладав та не підписував.

З урахуванням зазначеного, позивач просив визнати недійсним договір оренди землі від 2 червня 2009 року, укладений між ним та ПСП «Богнер», та зобов'язати відповідача повернути йому земельну ділянку.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 7 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 2 червня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ПСП «Богнер», зареєстрований 30 липня 2010 року в Петрівському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України».

Зобов'язано ПСП «Богнер» повернути ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 6,91 га, яка розташована на території Богданівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПСП «Богнер», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт того, що підпис у договорі оренди землі не належить позивачу, що відповідно до ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України дає підстави для визнання договору недійсними. Зокрема, суд виходив із того, що згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи підпис від імені орендодавця не належать позивачу, а здійснений іншою особою. У зв'язку з цим суд вважав, що оспорюваний договір оренди землі укладений без вільного волевиявлення орендодавця, тобто позивача як сторін правочину, та не відповідає його внутрішній волі, оскільки позивач договору оренди не підписував.

Такі висновки є правильними, ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Судом установлено, що 2 червня 2009 року між ОСОБА_3 та ПСП «Богнер» був укладений договір оренди землі площею 6,91 га, яка належить позивачу на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 15 травня 2002 року, строком на 10 років до 2019 року.

Вказаний договір оренди землі зареєстрований 30 липня 2010 року в Петрівському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30 липня 2010 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 11 січня 2016 року, підпис, від імені ОСОБА_3 у договорі оренди землі від 2 червня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПСП «Богнер», який зареєстрований 30 липня 2010 року в Петрівському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», який міститься на четвертому аркуші документа в графі «орендодавець», виконаний не самим ОСОБА_3 а іншою особою.

Отже, підписання договору особою, яка не має на це повноважень та відсутність волевиявлення власника, є підставою для визнання договору недійсним, що передбачено ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Судом установлено, що спірний договір укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про недійсність договору оренди на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Також суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем не було пропущено строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суди врахували наведене та вірно виходили із того, що позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність оспореного договору оренди у вересні 2015 року, що у розумінні ч. 1 ст. 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства «Богнер» відхилити.

Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 7 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 1 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик