АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3455/17 Справа № 190/19/17-ц Головуючий у 1 й інстанції - Легкошерст Ю. В. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Попазовій Н.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на рішення П»ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 27 грудня 2016 року у мережі Інтеренет ознайомилась із оголошенням про продаж ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» транспортного засобу марки Geely Emgrand 7 Comfort за ціною 154 950 грн. Переконавшись по телефону в актуальності даного оголошення вона приїхала до офісу компанії у м. Біла Церква Київської області, де консультант підтвердила, що ціна автомобіля складає 154 950 грн. та пояснила, що після сплати авансового платежу в сумі 31 000 грн. транспортний засіб буде доставлено у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, а іншу суму їй необхідно було б сплатити на протязі 12 місяців по 10 329 грн. на місяць. Погодившись на такі умови вона оплатила 31 000 грн. та повністю довірившись добросовісності представника компанії, підписала договір, вважаючи, що це договір купівлі-продажу.

Однак, після детального вивчення угоди виявилося, що це договір фінансового лізингу, а не купівлі-продажу, як було погоджено з консультантом, при цьому ціна складає 310 000 грн., а не 154 950 грн., сплачена нею 31 000 грн. є не авансовим платежем, а комісією.

Зазначає, що при укладенні договору консультант умисно ввела її в оману щодо обставин, що мають істотне значення, умови договору є несправедливими, правочин вчинений відповідачем без ліцензії, нотаріально не посвідчений, тому просила визнати укладений між ними договір фінансового лізингу № 2171 від 27 грудня 2016 року недійсним, стягнути з ТОВ «Лізінгова компанія «Авто Лайф» 62 000 грн. завданих збитків в подвійному розмірі та 20 000 грн. в рахунок відшкодування, спричиненої моральної шкоди.

У зв'язку із уточненими вимогами, просила суд визнати договір фінансового лізінгу № 2171, укладений 27 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», недійсним та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_2- 31 000 грн. завданих збитків у вигляді комісії за організацію угоди та сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішенням П»ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено (а.с.67-71).

Визнано договір фінансового лізінгу № 2171, укладений 27 грудня 2016 року між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», недійсним.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_2 31 000 грн., завданих збитків у вигляді комісії за організацію угоди та сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.76-84).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 грудня 2016 року ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто лайф» підписали договір № 2171 фінансового лізингу та додатки до договору /а.с.7-17/. Предметом лізингу є автомобіль Geely Emgrand 7.

Пунктом 8.2 договору визначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 11 477,78 доларів США з урахуванням ПДВ. На дату укладення договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 309 900 грн., однак остаточна вартість предмету лізингу залежить від курсу долара або зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (пункти 8.2-8.5 договору).

В додатку № 1 до договору зазначено суми, які повинен сплатити позивач, зокрема авансовий платіж 50%, що становить 5 738,89 доларів США, комісія за організацію договору 10% 1 147,78 доларів США, комісія за передачу предмету лізингу 3% - 344,33 доларів США /а.с.15/.

За умовами договору комісія за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, та включає в себе організаційні послуги лізингодавця, розмір платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, зокрема, 10 % (п.9.1).

На виконання договору позивач сплатив на банківський рахунок відповідача комісію за організацію договору в розмірі 31 000 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № Р24А153283310А55910 від 27 грудня 2016 року /а.с.19/.

Спірний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить умови, якими виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені, зокрема Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків, щодо передачі предмета лізингу та передачі товару належної якості, значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Також, спірний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було та не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу, та що суперечить вимогам законодавства.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 806, 215, 216, 220, 227, 799 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів», ухвалив рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законам України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", "Про фінансовий лізинг", «Про захист прав споживачів».

Так, згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За правилами п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

З матеріалів справи вбачається, що на час укладення оспорюваного договору у відповідача була відсутня ліцензія на здійснення такого виду діяльності.

Сам факт взяття ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на облік, що підтверджено копією відповідної довідки ФЛ №564 від 21 квітня 2016 року, не свідчить про отримання відповідачем ліцензії на надання фінансових послуг, отже доводи в цій частині не заслуговують на увагу.

Частина 1 ст. 227 ЦК України передбачає визнання недійсним правочину юридичної особи, вчиненого нею без відповідного дозволу (ліцензії).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до п. 11-1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Аналогічна правова позиція викладена та повністю узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у своїх постановах від 11 травня 2016 року в справі №6-65цс16, від 11 травня 2016 року в справі №6-3020цс15 та від 8 червня 2016 року в справі №6-330цс16.

Згідно із абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім наведеного, 19 жовтня 2016 року Верховним Судом України у своїй постанові в справі №6-1551цс16 висловлено правову позицію, яка вказує, що до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.11 (в справі, яка переглядалася Верховним Судом України) умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), в цілому правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, апеляційний суд враховуючи вказану вище правову позицію зазначає, що в діях відповідача є нечесна підприємницька діяльність, яка виразилася у створенні умов, при яких позивач був позбавлений виважено та об'єктивно оцінити умови угоди, а також виключаючи посилання на відсутність у відповідача ліцензії для здійснення фінансової діяльності, правильно встановив, що укладений між сторонами спірний договір не був нотаріально посвідчений, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про визнання такої угоди недійсною та стягнення грошових коштів.

Посилання заявника на відсутність порушення прав та інтересів позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом першої інстанції шляхом аналізу конкретних пунктів договору обґрунтовано встановлено, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» не є фінансовою установою, а тому за наявності Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Нацкомфінпослуг, може надавати послуги з фінансового лізингу, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідачем не враховано, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами та після отримання відповідної ліцензії.

Доводи апеляційної скарги про те, що нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не вимагається не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідност. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) та купівлю-продаж з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, наведені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які відповідають низці вищезазначених правових позицій Верховного Суду України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а приведені в апеляційній скарзі доводи про незаконність ухваленого рішення не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів по справі.

Відповідно положенням ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» - відхилити.

Рішення П»ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров