Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євтушенко О.І., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» до ОСОБА_3, третя особа - Кіровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про стягнення безпідставно отриманих грошей, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь безпідставно отримані грошові кошти у сумі 16 322 грн 90 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2014 року стягнуто солідарно з Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (далі - ДП «Придніпровська залізниця») та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 97 450 грн; із Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» - 2 550 грн. 04 червня 2014 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа. 10 червня 2014 року ДП «Придніпровська залізниця» здійснила сплату боргу в сумі 97 450 грн, перерахувавши 81 127 грн 10 коп. ОСОБА_3, а 16 322 грн 90 коп. - податок з доходів фізичних осіб, відповідно до р. 4 Податкового кодексу України. Проте державний виконавець не закрив виконавчого провадження та 06 листопада 2014 року виніс постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 9 745 грн у зв'язку з невиконанням ДП «Придніпровська залізниця» у наданий строк для добровільного виконання виконавчого листа, також накладено арешт на майно ДП «Придніпровська залізниця», і останнє було змушено перерахувати 16 322 грн 90 коп. ОСОБА_3 При цьому було оскаржено до суду дії державного виконавця, і відповідно до судових рішень визнано незаконними дії державного виконавця по незакриттю виконавчого провадження та скасовано постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору. У зв'язку з викладеним позивач вважає, що відповідачем отримано кошти в розмірі 16 322 грн 90 коп. без будь-яких правових підстав.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» безпідставно отримані грошові кошти у сумі 16 322 грн 90 коп. та сплачений судовий збір у сумі 1 378 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте судові рішення першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих грошових коштів, які під час виконавчого провадження безпідставно стягнуті з позивача, тому підлягають йому поверненню, так як відпала підстава, за якою вказана сума з нього стягувалася.

При цьому суд вважав, що положення ст. 1215 ЦК України не можуть бути застосовані до виниклих правовідносин, так як сума на відшкодування шкоди стягувалася з позивача в примусовому порядку, а не виплачувалася ним добровільно і вона не була єдиним засобом для існування відповідача, так як він отримує власну пенсію, а відшкодування шкоди здійснювалося за загиблого родича.

Однак із указаними висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню, а саме: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Проте вищевказаних положень норм матеріального права суд не врахував, належним чином не визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Усупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не дослідив питання щодо недобросовісності набуття відповідачем спірних коштів, а також наявності рахункової помилки, зважаючи на вимоги ст. 1215 ЦК України.

Оскільки суди порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: О.І. Євтушенко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак