АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1315/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 54 Компанієць О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоСіренка Ю. В.
суддівГончар Н. І., Ювшина В. І.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАН", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Перканюк Віталій Григорович, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до СТОВ «Лан», посилаючись на те, що згідно з наказом №18-к від 2 квітня 2007 року він із вказаної дати працював на посаді головного агронома СТОВ «Лан», а наказом №21 від 14 квітня 2015 року, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України його звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників. Вважає наказ про своє звільнення незаконним, оскільки, на його думку, процедура скорочення посади головного агронома проведена відповідачем з порушенням норм трудового законодавства. Зокрема, відповідне скорочення у відповідача фактично не проводилось, всупереч вимог ч.2 ст. 42 КЗпП йому відповідач не запропонував іншої роботи, та проігнорував його переважне право залишитись на роботі. Крім того, після звільнення із ним не було проведено розрахунку, не було повернуто трудової книжки, та у нього лишились документи на автомобіль відповідача, який знаходився у його розпорядженні. Таким чином, вважає, що фактично його трудові відносини з відповідачем тривають, а тому просив визнати наказ про його звільнення протиправним і скасувати його, поновити його на посаді головного агронома СТОВ «ЛАН», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, судові витрати та моральну шкоду, яку йому завдано незаконним звільненням.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що звільнення позивача з роботи проведено відповідачем відповідно до вимог закону, а тому позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що 2 квітня 2007 року ОСОБА_6 був прийнятий на роботу на посаду головного агронома СТОВ «ЛАН» з оплатою праці згідно штатного розпису, що підтверджується копією наказу від 2 квітня 2007 року № 18-к (т.1 а.с. 162).

Відповідно до наказу генерального директора СТОВ «Лан» №5 від 27 січня 2015 року було скорочено штат працівників СТОВ, виведено з 1 квітня 2015 року зі штату СТОВ «Лан» посаду головного агронома. Наказано письмово (під розпис) попередити головного агронома ОСОБА_6 про наступне звільнення з роботи з 1 квітня 2015 року в зв'язку із скороченням його посади, разом з вивільнюваним працівником обговорити всі можливі варіанти щодо переведення на іншу роботу, і крім іншого підготувати проект наказу по особовому складу про звільнення згідно п.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги і компенсації виплат за невикористані щорічні відпустки. Контроль за виконання наказу покладено на інспектора з кадрів ОСОБА_8 (т.1 а.с.42).

Наказ підписано генеральним директором СТОВ «Лан» Перканюком В.Г., що призначений на відповідну посаду згідно наказу № 37а-к від 21 жовтня 2009 року (т.1 а.с.161), та діяв в межах своїх повноважень, передбачених положеннями Статуту СТОВ «Лан» (т.1 а.с. 154)

Даний наказ міститься у підшивці наказів по підприємству (т.2 а.с.117, 118), а також наявний запис щодо відповідного наказу у журналі реєстрації наказів по особовому складу за 2015 рік (т.1 а.с.163, 166).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

27 січня 2015 року ОСОБА_6 особисто був попереджений про наступне звільнення згідно з наказом № 5 від 27 січня 2015 року, при цьому отримувати письмове повідомлення з цього приводу відмовився, що підтверджується актом від 27 січня 2015 року складений за участі трьох працівників СТОВ «Лан» (т.1 а.с.45).

28 січня 2015 року, письмове повідомлення про попередження про наступне звільнення було направлено також на адресу позивача, та він його отримав 2 лютого 2015 року, що ним визнається та нре заперечується. (т.1 а.с.5, 43, 44)

Починаючи з 28 січня 2015 року, позивач згідно наказу №6-к від 27 січня 2015 року, перебував у відпустці (т.2 а.с.119), та, крім того, під час перебування у відпустці, він хворів, що підтверджується листками непрацездатності (т.1 а.с. 53, 54). Першим робочим днем позивача після відпустки, з урахуванням днів хвороби та листків непрацездатності, було 14 квітня 2015 року.

Відповідно до копії штатного розпису СТОВ «ЛАН», затвердженого 1 квітня 2015 року (т.1 а.с. 60) посада головного агронома на СТОВ «Лан», починаючи з відповідної дати відсутня.

З акту від 14 квітня 2015 року вбачається, що у СТОВ «Лан» скорочується посада головного агронома з наступним звільненням з цієї посади ОСОБА_6 На СТОВ «Лан» відсутні роботи, які можуть бути запропоновані ОСОБА_6 відповідно до його спеціальності та досвіду роботи. ОСОБА_6 були запропоновані інші вакантні роботи на СТОВ «Лан»: тракторист-машиніст та вичищальник на МТФ. Проте, від запропонованих вакантних посад позивач відмовився, як і відмовився надати письмову відмову від запропонованих вакантних посад. (т.2 а.с. 63).

Надання позивачу на іншої вакантної посади за його професією чи спеціальністю не відбулось у звязку з відсутністю у відповідача таких посад, що підтверджується листом Смілянського міськрайонного центру зайнятості № 6 від 11.01.2016 року, згідно якого за даними офіційної звітності в період з 25 січня по 15 квітня 2015 року у СТОВ «Лан» була відсутня вакантна посада агронома. (т.3 а.с.14).

Зазначене свідчить, що відповідач виконав вимоги трудового законодавства, зокрема щодо положень ст. 492 КЗпП України.

Після виходу з відпустки, у перший робочий день, наказом від 14 квітня 2015 року №21 ОСОБА_6 був звільнений з посади головного агронома СТОВ «ЛАН», з 14 квітня 2015 року, у зв'язку зі скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.55).

Від отримання відповідного наказу ОСОБА_6 відмовився, про що 14 квітня 2015 року було складено акт, який підписаний п'ятьма працівниками СТОВ «Лан» (т.1 а.с.57).

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що позивачем не надано доказів неправомірності винесення наказу відповідача від 14 квітня 2015 року №21 про звільнення позивача, а тому вимоги про визнання його незаконним та скасування є не обґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Верховний Суд України у справі за № 6-40 цс 15 висловив правову позицію, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, назалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

По справі встановлено, що у відповідача мали місце скорочення чисельності працівників (зі змінами в організації виробництва і праці), додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, працівник відмовився від переведення на іншу роботу, а відповідач не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, вивільнюваний працівник не користувався переважним правом на залишення на роботі та попереджався за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, розглядаючи спір, суд встановлює фактичні обставини на підставі наданих сторонами письмових, або речових доказів, пояснень свідків чи інших передбачених законом фактичних даних. При цьому за правилами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог, або заперечень.

Належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів позивачем не надано, не добуто таких доказів і в ході апеляційного розгляду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду, що звільнення ОСОБА_6 було проведено з додержанням вимог чинного законодавства України про працю, а тому підстав для поновлення його на роботі немає.

Враховуючи висновок суду, з яким погодилась і колегія суддів, про правомірність дій відповідача, щодо звільнення позивача, то й підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди немає.

Колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАН", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Перканюк Віталій Григорович, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :