Справа № 161/2846/17
Провадження № 2/161/1669/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

27 квітня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої - судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань - Стецюка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

Покликалася на те, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 12.06.2008. Рішенням суду від 21.01.2013 шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітній син залишився проживати з матір'ю. Зазначає, що має намір влітку оздоровити сина, подорожувати за кордон, стимулювати сина до вивчення іноземних мов. На даний час отримати нотаріальну згоду на виготовлення проїзних документів від відповідача немає можливості. Батько дитини безпідставно, не аргументуючи відмовляє у наданні дозволу на виїзд.

А тому, просить надати дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення (оформлення) проїзних документів для виїзду за межі України, дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_3, надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за межі України, а саме до до країн учасниць Шенгенської угоди, в тому числі до Польщі, Чехії, а також до Болгарії, Хорватії, Туреччини, Єгипту, терміном на 3 роки без згоди та супроводу батька ОСОБА_3

Представник позивача ОСОБА_5 подав заяву про розгляду справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в заяві, окрім вимоги щодо виїзду неповнолітнього до Російської Федерації, та просив позов задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. ст. 74-76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подав.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання.

Відповідно до ч.1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України).

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33).

У п.3, підп. 1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

З викладених в позовній заяві обставин вбачається, що неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом з матір'ю, відповідач ОСОБА_3 проживає окремо.

З матеріалів позову вбачається, що звертаючись до суду з вказаним позовом позивач, діє в інтересах свого неповнолітнього сина, просить про виїзд дитини за межі України, які носить тимчасовий характер і має на меті оздоровлення дитини.

Духовний розвиток та оздоровлення дитини є обов'язком обох батьків. Однак, на думку суду, відповідач не вживаючи самостійних заходів для організації нормального фізичного, духовного і морального розвитку сина, обмежує права позивача на розвиток та організацію дозвілля дитини.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Право фізичної особи на свободу пересування, як і будь-яке інше конституційне право, гарантується державою і не може бути скасоване. Це право означає не лише право пересування по території України, а й право громадянина України на виїзд з України.

Ст. 10 Конвенції про права дитини встановлено, що кожна дитина має право покидати любу країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну.

Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2).

Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст. 10 п. 1).

Як вбачається із статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

З урахуванням можливостей матері дитини забезпечити відпочинок, оздоровлення сина за кордоном, де дитина матиме можливість розвиватися духовно та фізично, розширяти світогляд, суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон буде цілком відповідати найвищим інтересам дитини.

Позбавлення можливості неповнолітнього громадянина України - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 виїхати за кордон на відпочинок та оздоровлення порушує його законні права та інтереси.

Обставин, які обмежують право неповнолітнього ОСОБА_4 на виїзд за межі України суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 13, 15, 16, 58, 60, 88, 212-215 ЦПК України, на підставі ст. 33 Конституції України, ст.ст.1, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Конвенції про права дитини, ст.ст. 141, 150, 152, 154, 155 СК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Надати дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення (оформлення) проїзних документів для виїзду за межі України сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька ОСОБА_3.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, за межі України, до країн учасниць Шенгенської угоди, в тому числі до Польщі, Чехії, а також до Болгарії, Хорватії, Туреччини, Єгипту, у супроводі матері ОСОБА_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, строком на три роки з дня набрання рішенням суду законної сили.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій