Справа № 314/1187/17 Провадження № 2/314/722/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2017 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Беспалько Т.Д.,

при секретарі Печонкіної В.П.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вільнянськ справу за позовом ОСОБА_1 до голови Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, поновлення на роботі, стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 30.03.2015 року згідно своєї заяви від 27.03.2015 року, рішення сесії Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 27.03.2015 року №8, розпорядження міського голови ОСОБА_5 від 30.03.2015 року та Контракту від 30.03.2015 року працював керівником Комунального підприємства «ЛевЗа», але 13.05.2016 року рішенням сесії Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №6 незаконно було припинено дію Контракту та Додаткової угоди №1 до нього, коли позивач знаходився у законній тарифній відпустці з 05.05.2016 до 29.05.2016 року. Зазначив, що Михайлівська сільська рада Вільнянського району Запорізької області не мала повноважень припиняти дію Контракту, оскільки, відповідно до законодавства України, а також розяснень Головного управління Держпраці в Запорізькій області від 16.08.2017 року призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, віднесено до компетенції сільського голови, а не сільської ради, само КП «ЛевЗа» віднесено до сфери управління Михайлівського сільського голови. Також на підставі висновків та розяснень начальника юридичного управління Міністерства праці та соціальної політики України позивач зазначив, що поняття «припинення трудового договору - контракту» та «звільнення з роботи» не є тотожними поняттями. Також зазначив, що на момент звернення із позовом не існує жодного документа з датою звільнення позивача з роботи, а допущені відповідачем ОСОБА_3 порушення трудового законодавства у відношенні позивача є грубим та є помстою за його неодноразові та обґрунтовані повідомлення в органи прокуратури та інші правоохоронні органи про її корумповані дії та бездіяльність. Також позивач зазначив, що строк звернення до суду за захистом та поновленням своїх законних прав він не порушив. Також зазначив, що протиправними діями відповідача ОСОБА_3 йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 32000,00 грн. У первісному позові позивач просив суд поновити його на посаді керівника КП «ЛевЗа» з 13.05.2016 року, визнати незаконними, недійсними та нікчемними свої дві заяви від 04.05.2016 року відповідачу ОСОБА_3 про своє звільнення за власним бажанням та за згодою сторін, як такі, що написані під психологічним тиском і впливом на нього з боку відповідача ОСОБА_3 та її обману. Також просив визнати незаконним, недійсним та нікчемним рішення сесії Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 13.05.2016 №6.

05.04.2017 року позивач подав до суду заяву про зміну та доповнення до позовної заяви, у якій просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 13.05.2016 №6 про припинення дії Контракту з ним, оскільки це рішення: свідчить про особисту помсту йому з боку відповідача ОСОБА_3 у звязку із повідомленням ним до компетентних органів про її навмисно, в змові та з корисливих міркувань скоєні правопорушення згідно із Законом України «Про запобігання корупції», а саме щодо працевлаштування свого чоловіка у сільську раду, а також щодо розкрадання бюджетних коштів; порушує публічний порядок звільнення з роботи працівників, працюючих за Контрактом, а саме: відповідач ОСОБА_3 своєю відмовою надати позивачу законну тарифну відпустку з 05.05.2016 року змусила його написати 04.05.2016 року дві заяви про звільнення за власним бажанням та за згодою сторін; суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси, оскільки законодавство не передбачає звільнення працівника під час його відпустки, в рішенні вказана не існуюча начебто заява позивача від 05.05.2016 року про невідомо про яке та коли звільнення, строк звільнення позивача з посади керівника КП «ЛевЗа» не визначений в заявах позивача та в рішенні сільради від 13.05.2016 №6, такий строк був визначений усно позивачем та відповідачем ОСОБА_3 після виходу позивача з відпустки. Також позивач зазначив, що копію рішення Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 13.05.2016 №6 він отримав 16.05.2016 року. Відповідач ОСОБА_3, як зазначає позивач, на момент подання позову не виконала вимоги пункту 2 та 3 цього ж рішення, а також не видала розпорядження про звільнення позивача з роботи. Також у своїй заяві про зміну та доповнення до позовної заяви позивач просить суд поновити його на посаді керівника КП «ЛевЗа» з дати його незаконного звільнення, стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь 28737,13 грн., в т.ч. 17591,88 грн. суму грошової компенсації за час вимушеного прогулу за період з 30.05.2016 по 01.04.2017 року, 10505,25 грн. суму грошової компенсації, передбаченої частиною 3 статті 235 КЗпП, 640 грн. судовий збір.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, надала суду письмові заперечення, у яких зазначила, що вона не є належним відповідачем по справі, оскільки рішення про припинення з позивачем контракту прийнято радою, а не нею, як головою ради. Також зазначила, що позивач звільнений з роботи на підставі рішення Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 13.05.2016 №6, яке є законним, оскільки повноваження ради щодо звільнення керівника комунального підприємства визначені законодавством. Також зазначила, що рішення Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 13.05.2016 №6 про припинення з позивачем контракту прийнято на вільному волевиявленні обох сторін: ради і позивача. Зазначає, що під час розгляду радою заяви позивача про його звільнення за згодою сторін позивач був присутнім, будь-яких заяв з приводу тиску на нього відповідачем ОСОБА_3 не висував, заперечень проти свого звільнення за згодою сторін не надавав, свою заяву про звільнення за згодою сторін не відкликав, причину розірвання контракту за згодою сторін на засіданні ради пояснив як необхідністю їхати на Полтавщину будувати сину будинок. Також зазначила, що посаду голови сільради займає з 31.10.2015 року, позивач був прийнятий на посаду керівника КП «ЛевЗа» згідно рішення Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 27.03.2015 року №8; попереднім головою сільради розпоряджень щодо прийняття позивача на посаду керівника КП «ЛевЗа» не приймалось; трудова книжка позивача у сільраді не зберігалась, позивач самостійно вносив до неї відповідні записи; контракт з позивачем було укладено сільрадою, а не її головою; згідно умов пункту 2.4. Контракту звільняє позивача саме сільрада, а не її голова; ані сільрадою, ані її головою рішень чи розпоряджень (погоджень) щодо надання позивачу відпустки з 04.05.2016 року не приймалось; порушень трудових прав позивача не було допущено ані сільрадою, ані її головою, що підтверджується актами перевірок, які проводились Головним управлінням Держпраці в Запорізькій області.

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 суд залучив у якості співвідповідачів Михайлівську сільську раду Вільнянського району Запорізької області та Комунальне підприємство «ЛевЗа». Позивач проти заміни заперечує, вважає, що відповідати за позовом має відповідач ОСОБА_3

У судове засідання представники сільради та КП «ЛевЗа» не зявились, надали письмові пояснення, відповідно до яких заперечують проти позову, вважають його необґрунтованим, просять розглянути справу за їх відсутності.

В своїх запереченнях представник КП « ЛевЗа», Михайлівської сільської ради зазначив, що ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 05.07.02017 року Михайлівську сільську раду Вільнянського району Запорізької області та Комунальне підприємство «Левза» Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області залучено до участі у справі як співвідповідачів. Прохають позовну заяву залишити без розгляду з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 119 ЦПК України позовна заява подається в письмовій формі.

Позовна заява повинна містити: найменування суду, до якого подається заява; ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; перелік документів, що додаються до заяви. Позовна заява повинна відповідати іншим вимогам, встановленим законом.

Згідно із п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам ст. 119 ЦПК України. У зв'язку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

В своїй першій позовній заяві позивач просить суд поновити його на роботі в КП «Левза» на посаді керівника.

Як зазначив представник у справі є три відповідачі, а саме ОСОБА_3, Михайлівська сільська рада Вільнянського району Запорізької області та комунальне підприємство «Левза» і тому не відомо хто з відповідачів повинен виконувати дану позовну вимогу.

Друга позовна вимога щодо надання йому рішення суду та виконавчого листа взагалі не стосується жодного із відповідачів по даній справі.

Третя позовна вимога про визнання судом незаконними, недійсними та нікчемними його ж заяви щодо звільнення за власним бажанням та за згодою сторін, які нібито написані під тиском і впливом на нього з боку ОСОБА_3

З цього приводу зазначає представник, що правочин, який є нікчемним у судовому порядку не може визнаватися недійсним.

Щодо твердження позивача тиску на нього з боку ОСОБА_3 то такі вимоги не стосуються ані Михайлівської сільської ради ані комунального підприємства «Левза».

Щодо рішення сесії Михайлівської сільської ради від 13.05.2016 року № 6 про припинення дії контракту з ОСОБА_1 необхідно зазначити, що рішення про звільнення можливо було оскаржити тільки відповідно до положень статті 233 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст. 234 КЗпП Україниу разі пропуску з поважних причин строків, установленихстаттею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до ст. 72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Крім того, як визначив Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови від 06 листопада1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», що встановлені статями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Таким чином, за визначенням Верховного суду України якщо заява не відповідає вимогам ст. ст. 119, 120 ЦПК України або не сплачено судовий збір чи не оплачено витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, суддя відповідно до вимог ст. 121 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій повинні бути зазначені конкретні підстави залишення заяви без руху, в тому числі й розмір несплачених судових витрат, і надає строк для усунення недоліків, тривалість якого визначається в кожному конкретному випадку з урахуванням характеру недоліків, реальної можливості отримання копії ухвали, яка повинна бути надіслана заявнику негайно, та їх виправлення.

Якщо порушення правил ст. ст. 119, 120 ЦПК України виявлені при розгляді справи, вони усуваються в ході судового розгляду або настають наслідки, передбачені п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Крім цього, позивач пропустив місячний строк для подачі позовної заяви про звільнення, що є підставою для залишення позову без розгляду.

На підставі вищезазначеного співвідповідачі прохають позовну заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, перевіривши їх матеріалами справи, приходить до наступного.

Як було встановлено в судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи відповідач ОСОБА_3 займає посаду голови Михайлівської сільради з 31.10.2015 року по теперішній час, що підтверджується рішенням сільради від 31.10.2015 року №1 «Про визнання повноважень Михайлівського сільського голови». Позивач був прийнятий на посаду керівника КП «ЛевЗа» згідно рішення Михайлівської сільської ради №8 від 27.03.2015 року, тобто до того часу як я зайняла посаду голови сільради відповідач ОСОБА_3

На підставі рішення Михайлівської сільради Вільнянського району Запорізької області №8 від 27.03.2015 року вказаною радою в особі її голови ОСОБА_5 з позивачем було укладено контракт від 30.03.2015 року, відповідно до якого позивач затверджується на посаду керівника КП «ЛевЗа» Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, строк дії контракту з 30.03.2015 по 29.03.2016 року включно.

Таким чином, між Михайлівською сільрадою Вільнянського району Запорізької області і позивачем на підставі контракту від 30.03.2015 року, як особливою формою трудового договору, виникли трудові правовідносини.

На підставі рішення Михайлівської сільради Вільнянського району Запорізької області №8 від 11.03.2016 року вказаною радою, в особі її голови ОСОБА_3, з позивачем 30.03.2016 року було укладено додаткову угоду №1 до контракту від 30.03.2015 року, відповідно до якого позивач призначається на посаду керівника КП «ЛевЗа» на термін з 30.03.2016 по 29.03.2019 року.

З документів, що є в матеріалах справи (лист Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 16.08.2016 №08/02.9-05/3655, довідки Михайлівської сільської ради від 03.07.2017 №02-01-29/301 та від 03.07.2017 №02-01-29/299) встановлено, що розпорядження сільського голови з кадрових питань про прийняття позивача на посаду директора КП «ЛевЗа» згідно журналу реєстрації розпоряджень сільського голови за 2015 рік не видавалось, трудова книжка позивача згідно записів Книги реєстрації трудових книжок та обліку руху особових справ робітників та службовців Михайлівської сільської ради в сільській раді не зберігалась.

Встановлено, що контракт від 30.03.2015 року та додаткову угоду №1 до нього від 30.03.2016 року відповідач уклав з Михайлівською сільською радою, а не з її головою. При цьому від імені Михайлівської сільської ради контракт підписаний головою сільради як її представником.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторонами контракту від 30.03.2015 року та додаткової угоди №1 до нього від 30.03.2016 року є позивач і Михайлівська сільська рада.

Пунктом 1.4. контракту передбачено, що Керівник (позивач) підзвітний ОСОБА_6 у межах встановлених Статутом та цим контрактом. Відповідно до пункту 2.4. контракту Михайлівська сільська рада звільняє Керівника (позивача) у разі закінчення контракту, достроково за бажанням Керівника, а також у випадку порушень законодавства та умов контракту. Відповідно до пункту 3.1. контракту за виконання обовязків, передбачених цим контрактом, із коштів підприємства керівнику встановлюється заробітна плата. Відповідно до пункту 5.2. контракту цей контракт припиняється: а) після закінчення терміну дії контракту; б) за згодою сторін; в) до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених п.п. 5.3., 5.4. цього контракту; г) з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом.

Таким чином, відповідно до умов контракту керівник КП «ЛевЗа» підзвітний Михайлівській сільській раді, отримує заробітну платню за рахунок підприємства, саме рада (а не її голова) наділена повноваженнями звільняти керівника підприємства, в т.ч. за згодою сторін.

Судом встановлено, що 04-го травня 2016 року позивач подав на імя голови сільради дві заяви: заяву про звільнення за власним бажанням з 05.05.2016 року та заяву про звільнення за угодою сторін з 05.05.2016 року.

З витягу протоколу №9 засідання Михайлівської сільської ради сьомого скликання від 13.05.2016 року встановлено, що на вказаному засіданні ради відбувся розгляд заяви позивача від 04.05.2016 року про його звільнення з посади за згодою сторін. Також з зазначеного протоколу встановлено, що на засіданні сільради був присутній позивач, який мотивував свою заяву про звільнення за згодою сторін тим, що йому необхідно їхати на Полтавщину будувати сину будинок. При цьому, як вбачається з протоколу, будь-яких заяв від позивача, в тому числі щодо тиску на нього з боку голови сільради, щодо відзиву своєї заяви про звільнення, чи про залишення її без розгляду, позивач на надавав. За результатом розгляду заяви позивача від 04.05.2016 року рішенням Михайлівської сільської ради від 13.05.2016 року було припинено дію контракту з позивачем, як керівником Комунального підприємства «ЛевЗа», з 13.03.2016 року.

У судовому засіданні позивачем також не було надано суду належних та допустимих доказів того, що рішення Михайлівської сільської ради від 13.05.2016 року №6 було прийнято проти волі позивача розірвати контракт від 30.03.2015 року за згодою сторін з 13.05.2016 року. Так само позивачем не було надано суду доказів, що рішення Михайлівської сільської ради від 13.05.2016 року №6 повязане із помстою відповідача ОСОБА_3 за неодноразові та обґрунтовані повідомлення позивача в органи прокуратури та інші правоохоронні органи про її корумповані дії та бездіяльність.

Суд не може погодитись із твердженням позивача про незаконність припинення з ним контракту, оскільки на день його припинення він знаходився у відпустці.

Так, трудове законодавство, а саме стаття 40 КЗпП передбачає, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Підстави припинення трудового договору, в т.ч. із визначенням тих, які вважаються з ініціативи власника, а також тих, які вважаються з ініціативи працівника, наведені у статті 36 КЗпП. Згідно цієї статті звільнення з ініціативи власника здійснюється на підставі статей 40, 41 КЗпП. У цих статтях наведений вичерпний перелік підстав для звільнення з ініціативи власника, жодна з них не підпадає під підставу звільнення позивача.

Відповідно до рішення Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 13.05.2016 №6 дію контракту з позивачем було припинено на підставі п.п. «б» пункту 5.2. частини 5 контракту, тобто за згодою сторін. У цьому випадку трудове законодавство не містить будь-яких обмежень для звільнення працівника під час його знаходження у відпустці.

Крім того, суд вважає, що наданий позивачем суду наказ керівника КП «ЛевЗа» від 04.05.2016 року №18/ВК про убуття позивача у відпустку з 05.05.2016 року не може вважатись допустимим доказом, оскільки він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Так, відповідно до умов пункту 3.2. Контракту Керівнику надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів. Керівник визначає час і порядок використання своєї щорічної відпустки (час початку та закінчення, поділу її на частини, тощо).

Отже, надання відпустки і визначення часу і порядку її використання є різними поняттями.

Зважаючи на зміст статті 79 КЗпП та Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 р. № 504/96-ВР, усі питання, пов'язані з прийняттям рішення про надання відпусток, належать до компетенції власника або уповноваженого ним органу.

Проте позивач не надав суду належних та допустимих доказів надання (або погодження) йому відпустки Михайлівською сільською радою або її головою.

Відповідно до наданої відповідачем ОСОБА_3 довідки Михайлівської сільської ради від 03.07.2017 року №02-01-29/300 позивач не погоджував свою відпустку з 04.05.2016 року, в справах сільської ради відсутні будь-які документи, що підтверджують факт погодження відпустки.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відпустка позивача з 04.05.2016 по 29.05.2016 року не може вважатись законною.

Надаючи оцінки правомірності рішення Михайлівської сільської ради від 13.05.2016 року щодо прийняття рішення про розірвання контракту з позивачем, в т.ч. щодо обґрунтованості доводів позивача стосовно того, що згідно законодавства України призначати та звільняти з посади керівника КП «ЛевЗа» має голова сільради, суд зазначає наступне.

Так, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо КП «ЛевЗа» підприємство має повну назву - "ЛЕВЗА" МИХАЙЛІВСЬКОЇ ОСОБА_6 ВІЛЬНЯНСЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ; організаційно-правова форма - комунальне підприємство; ідентифікаційний код юридичної особи (підприємства) - 37581016; підприємство належить до сфери управління Михайлівської сільської ради (); засновником підприємства є Михайлівська сільська рада ().

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що залежно від форм власності, передбачених законом, КП «ЛЕВЗА» є комунальним підприємством (ч. 1 ст. 63 ГК України), а залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні КП «ЛЕВЗА» є унітарним підприємством, оскільки створено одним засновником - Михайлівською сільською радою (ч. 4 ст. 63 ГК України).

Крім того, даними, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо КП «ЛевЗа» спростовується твердження позивача, що вказане підприємство віднесено до сфери управління Михайлівського сільського голови, оскільки за цими даними підприємство віднесено до сфери управління Михайлівської сільської ради.

Відповідно до вимог п. 10 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів, то з цього приводу слід зазначити наступне.

Отже, наведені вище норми наділяють саме голову сільради правом призначати та звільняти з посади керівника КП «ЛевЗа».

Однак судом досліджені також інші норми законодавства України, які регулюють це питання.

Так, у частині 4 статті 63 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла на день призначення та звільнення позивача з посади) визначено, що унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, не поділений на частки (паї), затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який ним призначається, керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства. Унітарними є підприємства державні, комунальні, підприємства, засновані на власності об'єднання громадян, релігійної організації або на приватній власності засновника.

Отже, частиною 4 статті 63 ГК України визначено, що саме засновник призначає керівника унітарного підприємства.

Крім того, у частині 7 статті 78 ГК України (в редакції, що діяла на день призначення та звільнення позивача з посади) визначено, що комунальне унітарне підприємство очолює керівник підприємства, що призначається органом, до сфери управління якого входить підприємство, і є підзвітним цьому органові. Частиною 2 ст. 78 ГК України передбачено, що орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

З аналізу положень ч. 4 ст. 63, ч. 2, 7 статті 78 ГК України, ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з урахуванням даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Комунального підприємства «ЛевЗа», суд приходить до висновків: КП «ЛЕВЗА» належить до сфери управління Михайлівської сільської ради; власником КП «ЛЕВЗА» є територіальні громади населених пунктів, від імені та в інтересах яких права суб'єкта комунальної власності здійснює Михайлівська сільська рада; засновником КП «ЛЕВЗА» є Михайлівська сільська рада як представник відповідних територіальних громад; правом призначення керівника КП «ЛЕВЗА» наділена Михайлівська сільська рада, як засновник цього підприємства, а не голова Михайлівської сільської ради; правом призначення керівника КП «ЛЕВЗА» наділена Михайлівська сільська рада, як орган, до сфери управління якого входить це підприємство; керівник КП «ЛЕВЗА» є підзвітним Михайлівській сільській раді, а не її голові; Михайлівська сільська рада є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених Господарським кодексом України та іншими законодавчими актами, в т.ч. функцію щодо призначення та звільнення керівника комунального підприємства.

Разом з цим, суд вбачає, що положення пункту 10 частини 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» конфліктує з положеннями частини 4 статті 63, частинами 2 та 7 статті 78 Господарського кодексу України, тобто існує колізія норм.

За загальним правилом колізія законів розв'язується шляхом вибору того нормативного акта, який має бути застосований до випадку, що розглядається, в т.ч. у разі, коли розходяться між собою акти, видані одним й тим же правотворчим органом, але в різний час, коли прийняття нового акта не супроводжувалось одночасним скасуванням застарілих актів з того ж питання, застосовується акт, виданий пізніше.

Так, положення частини 4 статті 63, частин 2, 7 статті 78 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла на день призначення та звільнення позивача з посади) були прийняті у день прийняття цього кодексу - 16 січня 2003 року. Положення пункту 10 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, що діяла на день призначення та звільнення позивача з посади) були прийняті у день прийняття цього закону - 21 травня 1997 року. Таким чином, при розвязанні цього спору слід керуватись положеннями ч. 4 ст. 63, ч. 2, 7 статті 78 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла на день призначення та звільнення позивача з посади), оскільки вони прийняті пізніше.

Крім того, вказані вище положення ч. 4 ст. 63, ч. 2, 7 статті 78 Господарського кодексу України по відношенню до вказаних вище положень пункту 10 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є спеціальними актами, оскільки містять норми трудового законодавства. Саме тому, за правилом розвязання колізії законів перевага повинна надаватись положенням ч. 4 ст. 63, ч. 2, 7 статті 78 Господарського кодексу України.

З огляду на те, що відповідно до статті 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, зважаючи на наведені вище вимоги ч. 4 ст. 63, ч. 2, 7 статті 78 ГК України, а також, що відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зокрема, сільські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами, приймаючи до уваги, що відповідно до вимог ч. 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, суд не вбачає порушень трудового законодавства у звязку із прийняттям Михайлівською сільською радою рішення від 13.05.2016 року №6, яким було припинено дію контракту від 30.03.2015 року.

Таким чином, рішення Михайлівської сільської ради від 13.05.2016 року №6 є правомірним, оскільки воно, по-перше, ґрунтується на вільному волевиявленні обох сторін, по-друге, відповідає умовам контракту, по-третє, прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також судом було досліджено Акт перевірки №08-16-006/0942, оформлений уповноваженими особами Головного управління Держпраці у Запорізькій області за результатом проведеної у період з 17.10.2016 по 20.10.2016 року позапланової перевірки Михайлівської сільської ради на предмет встановлення додержання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхуванням. Згідно цього акту порушення трудового законодавства з питань, викладених у зверненні позивача, відсутні.

Також судом було досліджено Акт перевірки №08-16-089/0787, оформлений уповноваженими особами Головного управління Держпраці у Запорізькій області за результатом проведеної у період з 21.09.2016 по 22.09.2016 року позапланової перевірки Михайлівської сільської ради на предмет додержання обмежень спільної роботи родичів у сільраді. Згідно цього акту порушення статті 25-1 КЗпП стосовно ОСОБА_7 (чоловік відповідача) відсутні.

Відповідачем ОСОБА_3 було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки позивачем без поважних причин було пропущено встановлений статтею 233 КЗпП місячний строк звернення до суду.

Суд вважає за можливим застосувати у даному спорі позовну давність, виходячи з наступного.

Так, відповідно статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що трудова книжка позивача, як керівника КП «ЛевЗа», знаходилась у володінні позивача. Як зазначив позивач у позовній заяві, копію рішення Михайлівської сільської ради від 13.05.2016 року №6 він отримав 16.05.2016 року.

Таким чином, перебіг місячного строку для звернення до суду почався з 17.05.2016 року, а його сплив припав на 16.06.2016 року.

Позивач до суду звернувся із позовною заявою тільки у березні 2017 року, причин поважності пропуску строку не зазначив.

Відповідно до вимог ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 10 ,60, 209, 212, 215, 218 ч.1, ст.ст. 19, 140 Конституції України, ст. 21, 79, 233 КЗпП України, Законом України «Про відпустки», ч.1, 4 ст. 63, ч. 2, 7 ст. 78 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 16, ч. 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч. 4 статті 267 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до голови Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області ОСОБА_3, Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, Комунального підприємства «ЛевЗа» про визнання незаконним та скасування рішення Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, поновлення на роботі, стягнення грошової компенсації - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Т.Д.Беспалько

11.07.2017