АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 528/461/17 Номер провадження 22-ц/786/2079/17Головуючий у 1-й інстанції Федорак Л. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Пікуля В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 23 червня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Гребінківської міської ради Полтавської області, за участю третьої особи - ОСОБА_3 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що в 2003 році міський голова м. Гребінки Полтавської області видав розпорядження, яким надав дозвіл його батьку - ОСОБА_4 та його сестрі - ОСОБА_5 зареєструватись та проживати за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, п/б.

В 2006 році міський голова надав дозвіл на реєстрацію та проживання за вищевказаною адресою його матері - ОСОБА_6 та йому. 11.05.2005 батько позивача - ОСОБА_4 помер. У 2011 році позивач вирішив належним чином оформити документи на будинок, тому звернувся до Комунального підприємства «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» для отримання технічного паспорту. 27.07.2011 позивач отримав технічний паспорт на вищевказаний садибний житловий будинок, але в технічному паспорті власниками даного садибного житлового будинку зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_8. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не проживають у вказаному будинку, розшукати їх не вдалося. Оскільки дозволи на реєстрацію та проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 сімї позивача, надавались міським головою, то відповідно вказаний будинок знаходиться на балансі міської ради Гребінківського району Полтавської області. Сестра та її донька - ОСОБА_9 згідно рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 17 жовтня 2016 року визнані такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Вказував, що поточні платежі за будинок, його ремонт здійснює він та його мати з 2003 року, тобто добросовісно і відкрито володіє даним житлом. Таким чином, на підставі ст. 344 ЦК України(за набувальною давністю) просив суд визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинок.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 23 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно розпоряджень міського голови м. Гребінки № 225 та № 226 від 15.09.2006 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дозволено зареєструватись за адресою: м. Гребінка, вул. Островського, 22, Полтавської області (а.с. 11-12).

Позивач зареєстрував місце проживання за вказаною адресою 05.09.2006 (/а.с. 4).

Із інформаційної довідки № 85853408 від 26.04.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що відомості про житловий будинок за адресою: м. Гребінка, Полтавська область, вул. Островського, буд. 22, відсутні 9а.с. 18).

Згідно даних комунального підприємства «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», право власності на відповідний спірний будинок зареєстровано 27.01.1970 за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 49), які згідно положень ЦК УРСР 1963 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є власниками спірного житла. Доказів того, що зазначені особи втратили таке право суду не надано.

Відповідно до довідки Гребінківського комбінату комунальних підприємств від 22.06.2017 № 128 спірний будинок у них на балансі не перебуває (а.с. 55).

Із копії рішення виконавчого комітету Гребінківської міської ради Полтавської області № 350 від 22.03.2002 та копії акту обстеження спірного будинку від 21.03.2002 судом встановлено, що з метою збереження спірного будинку його було передано у тимчасове користування ОСОБА_4, який помер 11.05.2005 (а.с. 6).

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки згідно розпорядження міського голови позивачу було дозволено зареєструватись у відповідному спірному будинку та він отримав право користування відповідним будинком. А тому, оскільки позивач був обізнаний з правовою підставою передачі йому в користування цього житла, відповідно такий аспект як добросовісне заволодіння чужим майном був відсутній, відтак він не є добросовісним володільцем чужого майна в розумінні ст. 344 ЦК України, у звязку з чим, що відсутні підстави для набуття позивачем права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, закон, який їх регулює та вірно обґрунтував мотиви відмови в задоволенні позову.

При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не підтверджують належним доказами їх неправомірність, а зводяться до помилкового власного тлумачення позивачами норм права.

За змістом ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди мають враховувати, що для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

При вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Така правова позиція викладена у п.6 ОСОБА_10 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Як було встановлено судом, власниками спірного житла є ОСОБА_7 та ОСОБА_8, доказів того, що зазначені особи втратили таке право матеріали справи не містять, що унеможливлює визнання за позивачем права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 23 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_11 /підпис/ ОСОБА_12

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області ______________ ОСОБА_1