АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 639/6784/16-ц Головуючий суддя І інстанції Труханович В. В.
Провадження № 22-ц/790/3019/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про виплату заробітної плати
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Колтунової А.І., Котелевець А.В.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державного підприємства «Харківський приладобудівельний завод ім. Т.Г.Шевченка» на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівельний завод ім. Т.Г.Шевченка» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, -

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просила стягнути на її користь з Державного підприємства (далі ДП) «Харківський приладобудівельний завод ім. Т.Г.Шевченка» заборгованість по заробітній платі у розмірі 1393 грн. 96 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 березня 2015 року по 21 грудня 2016 року у розмірі 193604 грн. 58 коп., а також компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 1319 грн. 66 коп. В обґрунтування позову зазначила, що з 01 жовтня 2013 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді прибиральниці службових приміщень. 27 березня 2015 року її було звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, але в порушення вимог ст.116 КЗпП України, в день звільнення з нею не було проведено розрахунку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Харківський приладобудівельний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 1393 грн. 96 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 березня 2015 року по 21 грудня 2016 року у розмірі 50 691 грн. 42 коп., а також компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати в сумі 1319 грн. 66 коп..

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Представник ДП «Харківський приладобудівельний завод ім. Т.Г.Шевченка», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив в апеляційній скарзі рішення скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації, та ухвалити нове рішення, яким стягнути середній заробіток у розмірі 19 783 грн. 88 коп., а у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 жовтня 2013 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Харківський приладобудівельний завод ім.Т.Г.Шевченка», працювала на посаді прибиральниці службових приміщень в соціально-побутовому відділі.

Наказом № 34 к від 27 березня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з підприємства на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

Встановлено також, що у день звільнення остаточного розрахунку з позивачем проведено не було. Станом на 19 грудня 2016 року заборгованість по заробітній платі перед позивачем становила 1393 грн. 96 коп..

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив із того, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, в день її звільнення підприємство не провело з нею розрахунку, і на час розгляду справи заборгованість по заробітній платі склала 1393 грн. 96 коп.

Такий висновок суду ґрунтується на положеннях ст. 116 КЗпП України, за приписами якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Апеляційна скарга відповідача не містить доводів на спростування рішення в цій частині.

Відповідно до часини першої ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановивши під час розгляду справи, що ОСОБА_1 не були виплачені належні їй від підприємства суми в день звільнення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених ст.117 КЗпП України підстав для стягнення з відповідача на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку з наступних підстав.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13) згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз 2 п. 8 Порядку).

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 27 березня 2015 року, обчислення середнього заробітку має здійснюватися з виплат, отриманих позивачем за попередні два місяці роботи, що передували звільненню, якими є січень та лютий 2015 року, а не лютий та березень 2015 року, як помилково зазначив суд у своєму рішенні.

Згідно з довідкою ДП «Харківський приладобудівельний завод ім. Т.Г.Шевченка» № 014-434 від 11 липня 2017 року за останні 2 місяці роботи у січні та лютому 2015 року позивачем фактично відпрацьовано 30 днів, нарахована заробітна плата за відпрацьований час становить 3575 грн. 46 коп., а тому середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за вказаний період становить 119 грн. 18 коп.

Жодних доказів на спростування вказаного розрахунку позивачем не надано.

Отже доводи апеляційної скарги відповідача стосовно неправильного визначення судом сум, що підлягають стягненню на підставі ст.117 КЗпП України, є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги представника позивача стосовно того, що суд першої інстанції при визначенні кількості днів не вірно застосував до спірних правовідносин зазначений вище Порядок, оскільки нарахування середнього заробітку позивачеві повинно здійснюватись за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з загальної кількості робочих днів, а не з встановленого графіку роботи підприємства не ґрунтуються на законі.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015року (справа №6-195цс14), механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата.

Матеріали справи свідчать, що наказами по підприємству встановлювався певний режим роботи, у зв'язку з чим загальна кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні становить 166 робочих днів, а середній заробіток за вказаний період відповідно 19783 грн. 88 коп. (119 грн. 18 коп.*166 днів).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Суд прийшов до вірного висновку про те, що при визначені розміру середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені береться до уваги графік роботи підприємства, який був встановлений після звільнення позивача з роботи, у зв'язку з чим задовольнив позовні вимоги з урахуванням кількості робочих днів за період затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Задовольняючи позов в частині стягнення компенсації за нараховану, але не виплачену заробітну плату, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та навів розрахунок суми компенсації, правильність якого відповідачем не спростована.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача на те, що суд не врахував положення ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» є помилковим, як і посилання на правову позицію Верховного Суду України в постанові від 21 травня 2014 року (справа №6-43 цс14).

З огляду на викладене, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, апеляційну скаргу ДП «Харківський приладобудівельний завод ім. Т.Г.Шевченка» - задовольнити частково, у звязку з чим рішення суду першої інстанції - змінити в частині розміру стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а в іншій частині рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Харківський приладобудівельний завод ім. Т.Г.Шевченка» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівельний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 19783 грн.88 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді