АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору оренди недійсним, стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та процентів за користування коштами, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа № 755/17867/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5919/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Позивач зазначав, що ним 1 листопада 2014 року був укладений договір найму (оренди) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з наймодавцем ОСОБА_3 Відповідно до умов договору сума орендної плати складала 5000 грн. щомісяця, строк сплати орендної плати - щомісяця до 1 - го числа поточного місяця, залогова вартість майна -5000 грн.

1 листопада 2014 року відповідач ОСОБА_3 отримала 10000 грн., в подальшому за період з грудня 2014 року по лютий 2015 року отримала 15000 грн., що загалом складає 25000 грн.

13 лютого 2015 року відповідач шляхом направлення sms-повідомлення виявила бажання достроково розірвати договір оренди з 28 лютого 2015 року.

28 лютого 2015 року ОСОБА_3 з»явилась в орендовану квартиру, однак відмовилась повертати залогову суму в розмірі 5000 грн.

Власником спірної квартири є ОСОБА_4, оспорюваний договір оренди укладений з ОСОБА_3

Посилаючись на положення ч.1 ст.810 ЦК України, абзац другий ст..158 ЖК України, ч.1 ст.203 , ч.1 ст.215 ЦК України, та зважаючи на те, що ОСОБА_3 не є власником спірної квартири, позивач просив визнати договір найму ( оренди) квартири недійсним, витребувати на підставі ст..1212 ЦК України у ОСОБА_3 безпідставно отримані грошові кошти в сумі 25000 грн., а також на підставі ч.ч.1,2 ст.536, ч.1 ст.1048, ч.2 ст.1214 ЦК України стягнути з відповідача проценти за користування безпідставно набутими грошовими коштами.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 14 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору оренди недійсним, стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та процентів за користування коштами відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 23 травня 1996 року.

ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_4

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 1 листопада 2014 року був укладений договір найму (оренди) квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов»язалась передати ОСОБА_1 в строкове платне користування квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 зобов»язався прийняти зазначене майно, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення цього договору повернути об»єкт оренди ОСОБА_3 в належному стані.

Відповідно до п.3.1 договору наймач за користування орендованим майном сплачує орендну плату. Розмір орендної плати становить 5000 грн. за місяць. Згідно з п.3.3 договору залогова вартість квартири та майна становить 5000 грн., яка повертається наймодавцю у момент припинення договору в повному обсязі, або з відшкодуванням за пошкоджене майно або прибирання квартири ( ща становить 1000 грн.).

Відповідно до розписок відповідач 1 листопада 2014 року отримала плату за листопад та залогову вартість в розмірі 10000 грн., також отримала плату за грудень - лютий в розмірі по 5000 грн. щомісяця.

Крім того, судом установлено, що на виконання умов укладеного між сторонами договору найму ( оренди) позивачу було надано житлове приміщення для проживання, яким він користувався та сплачував за це житло орендну плату.

ОСОБА_4, будучи власником квартири, претензій відповідачу щодо укладення договору оренди квартири не заявляла, схвалила правочин, вчинений її донькою ОСОБА_3, отримували кошти від оренди, за отриману орендну плату за передачу квартири у найм сплатила податок з доходів фізичних осіб та військовий збір.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки договір оренди укладений у письмовій формі, містить істотні його умови, третьою особою у справі ОСОБА_4, яка є власником квартири, були схвалені дії відповідача щодо укладення з позивачем договору найму, за яким останньому була передана квартира для проживання, то відсутні підстави для визнання спірного правочину недійсним. Крім того, суд першої інстанції вважав, що оскільки вимоги позову про стягнення безпідставно отриманих грошей та процентів за їх користування є похідними від вимоги про визнання договору оренди квартири недійсним, то такі вимоги не підлягають задоволенню.

Такий висновок суду першої інстанції грунтується на встановлених обставинах і відповідає вимогам матеріального закону.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання договору оренди недійсним, позивач посилався на те, що оскільки договір оренди квартири з боку орендодавця підписаний ОСОБА_3, яка не є власником житла, а отже відповідно до ст..810 ЦК України та ст..158 ЖК України не могла бути наймодавцем, тому такий договір суперечить вимогам закону та підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.203 , ч.1 ст..215 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст..215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною ( сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п»ятою, шостою ст..203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов»язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі ( ст..811 ЦК України).

Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина ( ч.1 ст.812 ЦК України).

Сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи.

Судом установлено та не заперечується сторонами, що 1 листопада 2014 року між ОСОБА_3 . як наймодавцем, та ОСОБА_1, як наймачем, був укладений договір найму ( оренди), предметом якого була квартира АДРЕСА_1.

На виконання умов договору квартира АДРЕСА_1, була передана у найм ОСОБА_1, який користувався нею до березня 2015 року та сплачував орендну плату.

Відповідно до змісту ст..3 ЦПК України однією із обов»язкових умов визнання правочину недійсним є порушення у зв»язку з його вчиненням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Встановивши, що договір оренди житла був укладений у письмовій формі, предметом договору оренди є квартира, в договорі оренди сторони визначили вартість орендної плати, строк дії договору, права та обов»язки сторін, підстави припинення договору, а також, що договір сторонами виконувався, позивач користувався квартирою для проживання та сплачував орендну плату, власник житла будь-яких заперечень щодо передачі її власної квартири в оренду не заявляла, навпаки своїми діями схвалила укладений правочин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що право позивача порушено не було, а тому договір оренди не може бути визнаний недійсним за позовом позивача.

Саме по собі зазначення в договорі наймодавцем ОСОБА_3 - дочку власника квартири, яка такою не є, без доведення факту порушення цим договором прав позивача, не може бути підставою для визнання договору недійсним з підстав невідповідності змісту правочину вимогам закону.

Крім того, відповідачем до матеріалів справи додана довіреність від 2 жовтня 2014 року, видана ОСОБА_4, якою остання уповноважувала свою дочку ОСОБА_3 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями, зокрема, з питань здачі в найм (оренду), а також вчинення для ОСОБА_4 та/чи у її інтересах будь-яких дій щодо належного їй на праві приватної власності нерухомого майна.

Наявність довіреності, яка була видана ОСОБА_4 на ім»я її дочки на вчинення дій щодо належного їй нерухомого майна, а також всі наступні дії третьої особи після укладення договору оренди, не дають підстав для висновку, що встановлені фактичні обставини у цій справі є аналогічними у справі № 6-2612цс15, в якій Верховний Суд України висловив правову позицію щодо застосування положень ст..241 ЦК України. А тому правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-2612цс16, не може бути застосована у цій справі.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не застосований закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме положення ст..1212 ЦК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту позовних вимог, в межах яких суд першої інстанції розглянув справу, позивач просив стягнути з відповідача 25000 грн., в тому числі і 5000 грн. - залогової вартості майна, як повернення виконаного ним за недійсним правочином.

Оскільки вимоги позивача про визнання договору оренди недійсним не підлягають задоволенню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення коштів як безпідставно набутого майна.

Всім наданим сторонами та наявним в матеріалах справи доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, обставини справи судом встановлені вірно, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовані правильно.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка забраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: