Справа № 742/1004/17 Провадження № 22-ц/795/1328/2017 Головуючий у I інстанції -Гумен В. М. Доповідач - Губар В. С.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Висоцької Н.В., Онищенко О.І.

секретаря судового засідання - Шапко В.М.

за участю: позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу за № 004993 від 13 березня 2017 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» і ОСОБА_1, з моменту його вчинення 13 березня 2017 року.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 сплачені ним лізингові платежі, якими є комісійні за організацію в розмірі 10% вартості предмета лізингу в сумі 31350 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що договір фінансового лізингу вчинений у письмовій формі відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг», а тому апелянт вважає, що підстави для визнання його недійсним, передбачені ст. 215 ЦК України, відсутні.

Апелянт посилається на те, що з аналізу умов договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав між сторонами чи порушення принципу добросовісності, які спричиняють чи могли спричинити шкоду позивачу, і тому ознаки несправедливості договору відсутні.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про обов'язковість нотаріального посвідчення оспорюваного договору, так як укладений договір є договором фінансового лізингу і до нього мають застосовуватись положення параграфів 1,6 глави 58 ЦК України і ЗУ «Про фінансовий лізинг», якими визначено, що договір фінансового лізингу укладається у письмовій формі.

Представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в судове засідання не з»явився, проте оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутність представника ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» відповідно до положень ст.. 305 ЦПК України.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на Закону України «Про захист прав споживачів» положення спірного договору фінансового лізингу є несправедливими та з того, що спірний договір не посвідчений нотаріально.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки він грунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

13 березня 2017 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 004993, відповідно до умов якого лізингодавець (відповідач) зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивачеві предмет лізингу - автомобіль марки Geely Emgrand, а лізингоодержувач (позивач) - прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами Договору (а.с.11-17).

Додатком №1 до договору фінансового лізингу визначені: вартість предмета лізингу у сумі 313500 грн., авансовий платіж (50%) - 156750 грн., комісія за організацію (10%) - 31350 грн., комісія за передачу ( 3%) - 9405 грн. (а.с.18).

Додатком №2 до договору фінансового лізингу визначені: вартість предмета лізингу 313500 грн., авансовий платіж - 50%, сума лізингу - 156750 грн., викупна вартість - 4703 грн., відсоткова ставка - 12,5%, комісія - 5% та щомісячний платіж - 3937 грн. 91 коп., а також витрати за відвантаження автомобіля після оплати у сумі 166155 (а.с.19).

Апеляційним судом встановлено, що на виконання умов договору ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 31350 грн. згідно Договору фінансового лізингу № 004993 від 13 березня 2017 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції (а.с. 21).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

За змістом ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів")

Частина 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" закріплює визначення поняття "несправедливі умови договору", за якою умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналіз норм статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" свідчить про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2,3 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Як убачається з матеріалів справи, а саме п. 5.4 договору фінансового лізингу, у разі збільшення вартості предмета лізингу до момента його замовлення лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору

При цьому, п. 12.12 договору фінансового лізингу у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає 100% коштів від сплаченої суми авансованого платежу.. В такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, при цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору (п. п. 4.3.5 договору), а також лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця і у такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.12 цього договору(п.п. 4.3.6), однак таких прав у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

З огляду на вказане, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вищезазначені положення оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо хибного висновку суду про обов'язкове нотаріальне посвідчення оспорюваного договору, враховуючи наступне.

Оспорюваний договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором (ч.2 ст. 628 ЦК України), оскільки стосується транспортного засобу, який наймає фізична особа на умовах лізингу; положення про лізинг відносяться до різновиду договорів найму, про що прямо вказано у ст. 806 ЦК України, це один з випадків найму у рамках Глави 58 Цивільного Кодексу України. Форма договору положеннями Параграфу 6 ЦК України про лізинг не врегульована, однак вона прямо визначена нормами щодо найму транспортного засобу фізичною собою. У даному випадку є і спеціальний предмет (транспортний засіб) і спеціальні суб'єкти (юридична та фізична особи) і визначені нормативні умови (найм), щодо яких обов`язкова нотаріальна форма.

Встановивши, що оспорюваний позивачем договір було укладено сторонами у письмовій формі, проте без дотримання нотаріальної форми договору лізингу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про його нікчемність.

Такі ж правові висновки висловлені в постановах Верховного Суду України при розгляді справ №№6-1551цс16, 6-65цс16, 6-3020цс15, 6-2766цс15.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка.

Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування правильного по суті і справедливого судового рішення. Отже, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: