Провадження № 4с/522/143/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали цивільної справи за скаргою Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» на дії старшого державного виконавця Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_1, субєкт оскарження Приморський відділ ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, боржник - ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник 14.04.2017 року звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_1, субєкт оскарження Приморський відділ ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, боржник - ОСОБА_2, згідно якої просив :

1. постанову Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області про повернення виконавчого документу стягувачеві від 30.06.2016 року на виконання судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від 07.04.2015 року по справі №522/25031/14-ц про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ЕК «Одесаобленерго», визнати незаконною та скасувати;

2. зобовязати державного виконавця Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області відновити виконавче провадження по виконанню судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від 07.04.2015 року по справі №522/25031/14-ц про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ЕК «Одесаобленерго».

В обґрунтування скарги зазначив, що 07.04.2015 року Приморським районним судом м. Одеси видано судовий наказ по справі №522/25031/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» заборгованості за недораховану електричну енергії в сумі 78 818 гривень 17 копійок та судового збору у розмірі 121 гривень 80 копійок. 29.02.2016 року виконавчий документ було направлено для примусового виконання до Приморського відділу ДВС ОМУЮ. 16.03.2016 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження. При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, заявнику стало відомо, що 30.06.2016 року старший державний виконавець Зозулянський І.В. виніс постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійсненні державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку майна виявились безрезультатними). ПАТ Одесаобленерго вважає, що при винесені постанови про повернення виконавчого листа Приморським відділом ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області були порушенні норми матеріального права та зазначена постанова підлягає визнанню неправомірною.

У судове засідання сторони не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, від представника заявника надійшла письмова заява про розгляд у його відсутність.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, про те, що скарга є обґрунтованою, є доказаною, тому підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено про те, що Приморським районним судом м. Одеси 26.12.2014 року було винесено судовий наказ, за яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ЕК «Одесаобленерго» заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 78 818 грн. 17 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 121, 80 грн. (справа №522/25031/14-ц).

З витребуваних судом матеріалів виконавчого провадження №50509362, наданих на виконання ухвали суду від 29.05.2017 року, суд вбачає, що 15.03.2016 року ПАТ «ЕК «Одесаобленерго» звернулась до Приморського відділу ДВС ОМУЮ з заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання судового наказу, виданого Приморським районним судом м. Одеси від 26.12.2014 року по справі №522/25031/14-ц.

Постановою старшого державного виконавця Приморського відділу ДВС ОМУЮ ОСОБА_1 від 16.03.2016 року було відкрито виконавче провадження ВП №50509362 з примусового виконання судового наказу №522/25031/14-ц, виданого судом 26.12.2014 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ЕК «Одесаобленерго» грошової суми у розмірі 78 818, 17 грн. та судового збору у розмірі 121, 80 грн..

У матеріалах виконавчого провадження наявна відповідь з ДПС України про відсутність відкритих рахунків на імя боржника; відповіді з Пенсійного фонду України щодо відсутності інформації стосовно ОСОБА_2, акт державного виконавця від 26.05.2016 року про відсутність інформації щодо відсутності зареєстрованих за боржником транспортних засобів; Також наявний акт державного виконавця від 26.05.2016 року, згідно якого за адресою, зазначеною у виконавчому документі, боржника та майна на момент виходу не виявлено.

30 червня 2016 року старшим державним виконавцем Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_1 винесено постанову про повернення вказаного судового наказу стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно постанови вказано, що у результаті вжитих державним виконавцем заходів щодо розшуку майна боржника виявились безрезультатними.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV ( в редакції від 12.06.2016 року), який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону пілягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

У відповідності до ст.1 вищевказаного Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до ч.2 вищевказаної статті, державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом;

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право:

- проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

- з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну;

- безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища;

- накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

- накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

- звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб;

- викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи Національної поліції;

- накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

- у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням;

- здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

У відповідності до ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

У відповідності до п.5 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника);

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 8 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснив, що при виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець на підставі статті 52 Закону про виконавче провадження у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Таким чином, дослідивши матеріали виконавчого провадження, суд вбачає, що державним виконавцем не надано доказів того, що при виконанні рішення суду, ним в повній мірі вжито заходів примусового виконання рішення.

Зокрема, не надано доказів того, що у процесі виконання рішення суду державний виконавець:

- одержував від учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення;

- проводив огляд відомого місця проживання або перебування боржника з метою встановлення наявності майна на яке може бути звернуто стягнення;

- що боржник не зявлявся на виклики державного виконавця та в разі неявки боржника без поважних причин, виконавець виносив постанову про його привід через органи Національної поліції;

- накладав стягнення у вигляді штрафу;

- за наявності вмотивованого рішення суду, примусово проникав до житла чи іншого володіння фізичної особи, входив на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень, де знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводив в них огляд, вимагав надання пояснень за фактами невиконання рішення;

- з метою профілактичного впливу повідомляв органам державної влади, громадським об'єднанням, трудовим колективам і громадськості за місцем проживання або роботи особи про факти порушення нею вимог законодавства про виконавче провадження;

- звертався до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України,

- звертався до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника, здійснював інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

Тобто, суд вбачає, що державним виконавцем не здійснено усіх можливих та передбачених на той час діючим законодавством заходів з забезпечення виконання рішення суду.

Згідно вимог п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, обовязковість рішень суду є одною із основних засад судочинства, отже невиконання судового рішення є порушенням норм Конституції України, які є нормами прямої дії.

При цьому, слід зазначити, що виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі порушених прав стягувача, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Суд звертає увагу, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обовязкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступі до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції, Саме на державу покладається обов'язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (рішення Європейського суду з прав людини у справі Савіцький проти України, nо.38773/05, від 26.07.2012 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обовязок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Суду у справі Глоба проти України, по. 15729/07, від 05.07.2012).

Отже, завданням Державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Разом з тим, у відповідності з вимогами ч.ч.1-3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно положень ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, в порушення вищенаведених вимог закону, державним виконавцем не були надані суду докази з'ясування наявності у боржника майна, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення боргу (немає даних стосовно володіння нерухомим майном чи майном, яке не підлягає реєстрації в БТІ, УДАІ тощо (побутова техніка, цінні папери та ін.) (у матеріалах виконавчого провадження відсутні відповіді з Єдиного запити до органів БТІ, державних реєстраторів територіального відділу органів державного земельного кадастру, нотаріуса з вимогою про надання інформації щодо наявності в боржника нерухомого майна, земельних ділянок, іншого майна тощо).

Крім того, в постанові про повернення виконавчого документа стягувачу також відсутні посилання на докази звернення державного виконавця до органів БТІ, територіального відділу органів державного земельного кадастру, нотаріуса з вимогою про надання інформації щодо наявності в боржника нерухомого майна, земельних ділянок, іншого майна тощо.

Також, державним виконавцем не було надано до суду жодних доказів, які б спростовували твердження заявника щодо неправомірності дій державного виконавця щодо не направлення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За таких обставин, виходячи з наявних в справі доказів, суд приходить до висновку, що оскільки державним виконавцем не було вжито всіх передбачених законом заходів щодо розшуку майна боржника, а також належним чином виконано вимоги ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» щодо направлення стягувачу оскаржуваної постанови, вимоги заявника про визнання незаконною та скасування постанови Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області про повернення виконавчого документу стягувачеві від 30.06.2016 року на виконання судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від 07.04.2015 року по справі №522/25031/14-ц про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ЕК «Одесаобленерго», суд вважає обґрунтованими.

Згідно з ч.1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Частиною 4 цієї статті Закону рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За ч.1 та ч.2 ст.387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Отже, враховуючи, що доводи, вказані скаржником, державним виконавцем не спростовані, суд констатує, що передбачені п.5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для повернення виконавчого документу стягувачеві відсутні та державним виконавцем не забезпечено в повному обсязі належне виконання рішення суду від 07.04.2015 року, що свідчить про бездіяльність останнього.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість скарги Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго», яка знайшла своє підтвердження у матеріалах справи, а тому вважає за можливе задовольнити її у повному обсязі.

Керуючись ст..19, 124 Конституції України, ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 169, 208-209, 212-215, 218, 383, 386, 387 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» на дії старшого державного виконавця Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_1, субєкт оскарження Приморський відділ ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, боржник - ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області про повернення виконавчого документу стягувачеві від 30.06.2016 року на виконання судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від 07.04.2015 року по справі №522/25031/14-ц про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ЕК «Одесаобленерго», визнати незаконною та скасувати.

Зобовязати державного виконавця Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області відновити виконавче провадження по виконанню судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від 07.04.2015 року по справі №522/25031/14-ц про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ЕК «Одесаобленерго».

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Домусчі Л.В.

18.07.2017