Ухвала

іменем україни

13 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Київенерго» про відшкодування шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 23 червня 1968 року у шестирічному віці йому були завдані тяжкі тілесні ушкодження у трансформаторному пункті № 1298, що належить публічному акціонерному товариству «Київенерго» (далі - ПАТ «Київенерго»), внаслідок чого він став непрацездатним інвалідом 2 групи з дитинства довічно.

Рішенням народного суду Залізничного районну м. Києва від 23 вересня 1969 року за ним (позивачем) визнано право на відшкодування шкоди у зв'язку з каліцтвом згідно зі ст. 462 ЦК УРСР.

Відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року відповідача, серед іншого, було зобов'язано сплачувати йому необхідні платежі на лікування у медичних закладах та компенсації на придбання ліків. Незважаючи на це, ПАТ «Київенерго» ігнорує покладені на нього обов'язки, в добровільному порядку проводити необхідні платежі відмовляється.

Посилаючись на наведені вище обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ПАТ «Київенерго» витрати на лікування у медичних закладах у розмірі 6 974 грн, витрати на придбання ліків у розмірі 19 107 грн та заподіяну моральну шкоду, розмір якої оцінив у 100 тис. грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у зв'язку з його недоведеністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що позивач є інвалідом 2 групи з дитинства довічно.

23 червня 1968 року в шестирічному віці ОСОБА_3 із вини працівника відповідача (Київська міська електромережа «Київенерго») отримав електротравму, яка потягла тяжкі тілесні ушкодження, що було встановлено рішенням народного суду Залізничного району м. Києва від 23 вересня 1969 року, який, у свою чергу, визнав за ним право відшкодування шкоди, пов'язаної із втратою працездатності, до досягнення 15 років.

Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року з АЕК «Київенерго» на користь ОСОБА_3 стягнуто суму з відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою працездатності у розмірі 58 113 грн 55 коп. за період із 01 січня 1981 року до 01 лютого 2001 року. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у сумі 21 750 грн. Визнано за ОСОБА_3 право на санаторно-курортне лікування, лікування у медичних закладах, компенсації на придбання ліків. Зобов'язано відповідача сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня по вересень, лікування у медичних закладах та компенсації на придбання ліків. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 суму за путівку в санаторій «Форос» у розмірі 11 847 грн 32 коп. Визнано за ОСОБА_3 право на протезування та ортопедичне взуття. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 вартість протеза плеча у сумі 594 грн 10 коп., вартість механічного протеза плеча у сумі 12 808 грн 70 коп., косметичний протез плеча у сумі 7 008 грн 58 коп. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 витрати на побутовий догляд у розмірі 136 грн та на звичайний 272 грн. Зобов'язано відповідача відшкодовувати витрати на побутовий догляд та звичайний довічно. Зобов'язано відповідача придбати для ОСОБА_3 автомобіль «Таврія» через державне підприємство «Автозаз ДЕУ», сплативши вартість переобладнання автомобіля через станцію техобслуговування з урахуванням відсутності у ОСОБА_3 правої руки і лівої ступні ноги. Зобов'язано відповідача сплачувати щомісячно з моменту придбання автомобіля та реєстрації його в органах Державтоінспекції. кошти на придбання пального. Зобов'язано відповідача придбати для ОСОБА_3 збірний гараж для автомобіля через приватне підприємство «Дїнакор».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1199 ЦК України (ст. 462 ЦК УРСР) у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов'язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо.

Згідно із ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодування потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним унаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

За змістом вказаних норм, будь-які витрати, які стягуються на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, повинні бути пов'язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров'я.

Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо в потерпілого у зв'язку з ушкодженням здоров'я є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується із зазначенням їх тривалості висновком МСЕК, вони компенсуються Фондом відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Додаткові витрати потерпілих, на яких дія цього Закону не поширюється (потреба в них та їх тривалість мають підтверджуватися висновком судово-медичної експертизи), підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду, на підставі ст. 455 ЦК Української РСР.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі поданих позивачем доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши положення цивільного закону, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування майнової шкоди з огляду на недоведеність позивачем того факту, що понесені ним витрати на лікування у медичних закладах та на придбання ліків пов'язані з лікуванням та відновленням здоров'я через його каліцтво чи інше ушкодження здоров'я внаслідок отриманої електротравми у 1968 році.

Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказав, що відповідач зобов'язаний сплатити йому понесенні витрати на лікування в медичних закладах та на придбання ліків, на підтвердження розміру яких надав квитанцію, гідно з якою ним сплачено товариству з обмеженою відповідальністю «Медікор» (далі - ТОВ «Медікор») кошти у ромірі 6 050 грн, та товарні чеки з аптек м. Києва.

Між тим, згідно з рахунком ТОВ «Медікор» на оплату від 18 березня 2016 року вказана вище сума є оплатою за придбання коронарного стенту (а. с.49).

Водночас, у матеріалах справи відсутні докази про те, що за станом здоров'я позивач потребував стентування і що воно було йому проведене.

Що стосується витрат на придбанні ліків у розмірі 10 036 грн, колегія суддів також погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність таких вимог, оскільки позивач не надав суду висновки чи рекомендації лікарів про необхідність через отриману електротравму саме цих медичних препаратів. У матеріалах справи відсутні будь-які лікарські рецепти або висновки лікарсько-консультативної комісії, які б дозволяли встановити необхідність та кількість призначених позивачу лікарських засобів, а також проведених процедур щодо придбання (оплати) яких надано відповідні чеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, суди попередніх інстанцій, з огляду на заявлені позивачем вимоги, а саме: бездіяльність відповідача щодо виконання судових рішень та ігнорування його письмових звернень, дійшли правильного висновку про те, що позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди неправомірними діями відповідача, а також не мотивовано заявлений розмір такої шкоди.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з цими висновками щодо їх оцінки.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик