єдиний унікальний номер справи 423/1990/17
номер провадження 2о/423/112/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 року місто Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області у складі

головуючої - судді Лизенко І.В.,

за участі секретаря судового засідання Лугової Н.М.,

представника заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_2 опіки та піклування в особі Попаснянської районної державної адміністрації Луганської області в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, заінтересована особа Попаснянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту смерті особи в певний час,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з вищеназваною заявою, посилаючись на те, що в результаті проведення перевірки було встановлено, що за адресою: Луганська область, Попаснянський район. м. Гірське, вул. Дружби, 6/29, проживає неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ОСОБА_4 Равільєвною. Мати дитини - ОСОБА_5, була позбавлена батьківських прав рішенням Подольського районного суду м. Києва від 02.12.2004 року. Батько - ОСОБА_6 помер 13 грудня 2016 року у місті Первомайськ Луганської області. Відділ ДРАЦС відмовив у реєстрації смерті, розяснивши, що відсутні документи про смерть, видані повноважними медичними установами України. Просив суд встановити факт смерті 13 грудня 2016 року у місті Первомайськ ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України. Встановлення факту смерті необхідно для надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному в заяві.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, про причини незявлення не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 256 ч. 1 п. 8 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч.2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною ОСОБА_2 України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Копією свідоцтва про народження підтверджується, що неповнолітня ОСОБА_3, в інтересах якої подано заяву, є донькою ОСОБА_6.

Заявник позбавлений можливості зареєструвати смерть ОСОБА_6 у передбаченому законодавством порядку через відсутність лікарського свідоцтва про смерть, виданого повноважними медичними установами України, що підтверджується письмовими розясненнями відділу ДРАЦС.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 помер 13 грудня 2016 року у місті Первомайськ Луганської області.

Факт смерті ОСОБА_6 підтверджується показами свідків ОСОБА_4, ОСОБА_7

Так, свідок ОСОБА_4 у суді пояснила, що є матір'ю ОСОБА_6, однак документів на підтвердження родинних стосунків не має. У грудні 2016 року їй зателефонувала ОСОБА_8 та повідомила, що її син помер у м.Первомайську Луганської області. Через деякий час їй передали свідоцтво про смерть сина, видане у м.Первомайську. Підтверджує, що ОСОБА_6 помер 13.12.2016 у м.Первомайську Луганської області.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що є хрещеним батьком ОСОБА_3, добре знав ОСОБА_6. Підтверджує, що ОСОБА_6 помер 13.12.2016 у м.Первомайську Луганської області.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_6 надано суду копію свідоцтва про смерть, видану відповідним органом, що діє на тимчасово окупованій території.

Разом з тим, суд вважає можливим врахувати свідоцтво як доказ факту смерті ОСОБА_6 у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд доходить висновку про підтвердження факту смерті ОСОБА_6 13 грудня 2016 року у місті Первомайськ Луганської області. Встановлення факту смерті необхідно для соціального захисту неповнолітньої дитини ОСОБА_3.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 212-215, 218, 256-259,367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_2 опіки та піклування у особі Попаснянської районної державної адміністрації Луганської області в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, заінтересована особа Попаснянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту смерті особи в певний час задовольнити.

Встановити факт смерті 13 грудня 2016 року у місті Первомайськ Луганської області, Україна, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, дані про зареєстроване постійне місце проживання та причину смерті відсутні.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Попаснянський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Копію рішення негайно після проголошення видати представнику заявника.

Суддя І.В.Лизенко