Ухвала

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 01 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 01 березня 2006 року в розмірі 135 689,42 доларів США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від11 лютого 2015 року становить 3 468 221 грн 58 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок, загальною площею 200,20 кв. м, житловою площею 95,40 кв. м, та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 01 березня 2006 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Крім того, банк просив суд виселити відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 разом з малолітніми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з будинку, розташованого за вищевказаною адресою, а також стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що кредитні зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором від 02 березня 2006 року належним чином не виконуються, існує кредитна заборгованість, а тому з метою погашення відповідної заборгованості у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки яким забезпечено кредит на підставі іпотечного договору, укладеного 01 березня 2006 року між позивачем та ОСОБА_3

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2015 року у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2015 року у задоволенні позову про виселення відповідачів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 01 липня 2016 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий судовий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 01 березня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами остання отримала кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 148 500 доларів США зі сплатою 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, 01 березня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно у вигляді житлового будинку, загальною площею 200 кв. м, житловою площею 95,40 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності, а також земельну ділянку площею 0,12 га, на якій розташовано вказаний будинок та яка належить іпотекодавцеві на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 15 лютого 2006 року.

Через неналежне виконання позичальником умов договору про надання кредиту утворилась заборгованість в загальному розмірі 87 957,45 доларів США.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності на момент розгляду справи, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

При цьому, міськрайонним судом встановлено, що загальна площа житлового будинку, на який позивач просив звернути стягнення, становить 200 кв. м та відповідно не перевищує 250 кв. м, а позивачем відповідно до засад змагальності не доведено та не надано доказів на підтвердження того, що вказане нерухоме житлове майно не використовується як місце постійного проживання іпотекодавця та, що у іпотекодавця у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Крім того, судом першої інстанції в додатковому рішенні зазначено, що правовідносини між сторонами, пов'язані з виселенням відповідачів з спірного житлового будинку, є похідним від передбаченої законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. З урахуванням того, що на день розгляду справи судом діє мораторій на стягнення нерухомого житлового майна, суд дійшов висновку про відмову у виселенні відповідачів з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки.

Скасовуючи рішення та додаткове рішення міськрайонного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволення позовних вимог з інших правових підстав, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно з п. 27 договору іпотеки іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом продажу предмета іпотеки лише у позасудовому порядку.

Таким чином, оскільки сторони договору дійшли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки лише у позасудовому порядку, то лише у такому порядку і може бути застосовано такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, апеляційним судом зазначено, що ОСОБА_6 передав в іпотеку житловий будинок, який належить йому на праві власності з 2003 року, а не придбаний ним за рахунок отриманих ОСОБА_4 у 2006 році кредитних коштів. Тому відповідачі не можуть бути виселені з указаного житлового будинку, що є предметом іпотеки, без надання іншого постійного житла. Заявляючи вимогу про виселення відповідачів із житлового будинку, як іпотечного майна, банк, в порушення вимог ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, не зазначив, яке інше постійне жиле приміщення має бути надане відповідачам для його зазначення у рішенні суду.

Проте повністю з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 27 іпотечного договору сторони досягли згоди про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі іпотеки. Іпотекодержатель самостійно визначає один із зазначених способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, установленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, п. п. 23-26 договору іпотеки містять порядок звернення стягнення і реалізації предмета іпотеки, відповідно до яких звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в разі порушення умов кредитного договору, зокрема, за рішенням суду.

Переглядаючи рішення міськрайонного суду та змінюючи правові підстави для відмови у задоволенні позову банку, апеляційний суд не звернув уваги на те, що договором іпотеки передбачено право банку звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості за рішенням суду, оскільки неможливість врегулювання такого спору в позасудовому порядку порушує права кредитора щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою.

Що стосується відмови у задоволенні вимоги про виселення відповідачів з житлового будинку, який є предметом іпотеки, без надання їм іншого постійного житла, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Установивши, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення на предмет іпотеки - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 01 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В решті рішення апеляційного суду Волинської області від 01 липня 2016 року залишити без змін

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська