Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/763/17 Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Коломієць О.С., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання недійсними договорів та стягнення коштів,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 березня 2017 року,

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом, в якому просив визнати недійсними договори від 20 січня 2017 року, а саме, договір про надання послуг за № 06172/17 та договір про надання консультативно-інформаційних та канцелярських послуг за № 06172, а також стягнути із відповідача на його користь безпідставно сплачені ним за вказаними договорами 8910 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до умов договору за № 06172/17 від 20.01.2017 року товариство зобовязувалось вчинити від його імені юридичні дії, спрямовані на отримання ним позики у сумі 90 000 грн., які в свою чергу останній повинен повернути шляхом здійснення 180 платежів у сумі по 500,00 гривень. На виконання умов вказаного договору він сплатив 8910,00 грн. Крім того, умовами договорів передбачено надати позивачу позику, що за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів/послуг у групах, оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Така діяльність товариства містить ознаки фінансової послуги та підлягає ліцензуванню, та для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договору № 06172/17, необхідно мати ліцензію, однак на момент укладення договору такої ліцензії відповідач не мав. Зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За таких обставин, вважає, що вищевказані договори підлягають визнанню недійсними та підлягають стягненню сплачені ним 8910,00 гривень.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 березня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ТОВ «ЕкономКомфорт» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема положень ст. ст. 213, 214 ЦПК України. Апелянт вказує на те, що суд не взяв до уваги ту обставину, що позивач не звертався до відповідача з будь-якими скаргами чи претензіями на дії чи бездіяльність представника відповідача під час укладення та виконання умов спірних Договорів. Позивач самостійно знайомився з усіма умовами правочинів про участь у програмі до їх підписання, додаткових документів не укладалося. Це свідчить про відсутність ознак введення в оману позивача і повне виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» зі сторони товариства, на що суд уваги не звернув. Крім того, суд не врахував, що чинним законодавством не передбачено отримання ліцензії для надання послуг з адміністрування фінансових активів. Зазначає, що не вся діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню та послуги товариства не підпадають під регулювання Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не відносяться до такого виду діяльності як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Посилання суду першої інстанції в судовому рішенні на виникнення між сторонами кредитних відносин є безпідставним, оскільки метою участі у програмі є укладення договору безвідсоткової позики.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», «Про захист прав споживачів» та нормами Цивільного кодексу України.

Положеннями статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Як вбачаться з матеріалів справи та встановлено судом, 20 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ЕкономКомфорт» були укладені два договори, а саме № 06172 та № 06172/17, за умовами яких товариство зобов'язалося за плату вчинити від імені ОСОБА_2 та за його рахунок певні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в Додатку № 1 до Договору, у тому числі: включити замовника до складу програми «Комфорт»; присвоїти та повідомити учаснику персональний код у програмі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснювати весь необхідний обєм документообігу та листування щодо участі замовника у програмі; здійснити необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику позики; представляти інтереси замовника в будь-яких державних, судових та інших органах, у підприємствах будь-якої форми власності, а також в органах виконавчої служби з питань, повязаних з виконанням даного договору; подавати в інтересах замовника заяви (в т.ч. позовні), клопотання та інші необхідні звернення, повязані з виконанням даного договору; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с.8).

Крім того, 20 січня 2017 року між ОСОБА_2 та відповідачем був укладений договір № 06172, предметом якого є надання ТОВ «ЕкономКомфорт» платних послуг щодо забезпечення дбайливого оформлення Договору про участь у програмі для Замовника, надання інформаційних, консультативних, роз'яснювальних та довідкових послуг з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. Сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг є договірною, становить 8910,00 гривень (а.с. 7).

На виконання умов договору № 06172 ОСОБА_2 сплатив 8910,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 11172173 (а.с. 13).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції мотивував його тим, що відповідач в порушення положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» здійснював свою діяльність на час укладення спірних правочинів за відсутності ліцензії на вчинення фінансових послуг.

Крім того, ТОВ «ЕкономКомфорт» при укладенні з позивачем договорів допустило порушення вимог ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 7 та ст. 9 Закону України від 02.03.2015 року № 222-VІІІ «Про ліцензування видів господарської діяльності» та статті 34 Закону № 2664-ІІІ Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-ІІІ під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон № 3462-VІ) (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено її пунктом 11-1, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу VІII «Прикінцеві положення» Закону № 2664-ІІІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року розпорядженням № 1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

Як вбачається із матеріалів справи, спірні договори укладені 20 січня 2017 року, тобто коли закон передбачав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

У тексті Умов програми «Комфорт» не зазначено терміну « надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах», проте за суттю своєї діяльності ТОВ «ЕкономКомфорт» здійснює фінансові послуги, повязані із організацією діяльності Виконавця юридичної особи, яка за згодою, в інтересах замовника та за його рахунок здійснює певні дії, визначені договором та умовами програми, для досягнення взятих на себе сторонами зобовязань.

Таким чином, враховуючи, що предметом договорів № 06172/17 та № 06172 є послуги з адміністрування фінансових активів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання цих договорів недійсними з огляду на те, що зазначені послуги вважаються фінансовими і регулюються Законом № 2664-ІІІ, а ТОВ «ЕкономКомфорт» надає їх без отримання відповідної ліцензії.

Таку правову позицію висловила колегія судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у своїй постанові від 06 квітня 2016 року (цивільна справа № 6-2531цс15) (а.с. 146-147).

За правилами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити зокрема дату виготовлення.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідач спонукав його на укладення договору № 06172 про забезпечення дбайливого оформлення договору № 06172/17, предметом якого було отримання позики, хоча згідно закону він мав право на отримання повної інформації без укладення інших правочинів.

Вказане свідчить про нечесну підприємницьку діяльність товариства.

Встановлені обставини справи та досліджені докази, дають підстави вважати, що наявність вказаних правочинів свідчить про здійснення відповідачем такої підприємницької практики, яка спонукає споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, потреби у послугах.

З огляду на те, що ТОВ «ЕкономКомфорт» є адміністратором програми, з позивачем укладений договір по вчиненню дій, спрямованих на отримання позики за цією програмою, які по своїй суті є послугами, то укладення з цією ж юридичною особою договору про надання послуг щодо забезпечення їх дбайливого оформлення, інших послуг з питань діяльності та участі замовника у програмі свідчить про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики (частини 1, 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, і у такому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, обґрунтовано визнав укладені між сторонами правочини недійсними і стягнув із відповідача на користь позивача кошти, які були сплачені останньою на їх виконання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які апелянт посилається на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Таким чином, у відповідності до положень ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: