Пр.№2/756/1963/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20липня 2017 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Луценко О.М.,

при секретарі - Бублієві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та відшкодування шкоди , -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 вказав, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить йому, а також ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. Окрім того позивач з 1993 року зареєстрований за даною адресою. Відповідач почала перешкоджати позивачу користуватись квартирою та в подальшому він не зміг в ній проживати. Відповідач створює конфліктні ситуації, викидує особисті речі позивача, застосовує фізичну силу, вчиняє тиск фізичний і психологічний. Вказує, що в зв'язку з протиправною поведінкою відповідача позивачу завдано моральної шкоди. У зв'язку з цим просить стягнути моральну шкоду 100 000 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідач до судового засідання не з'явилася про дату, місце та час повідомлявся належним чином про причини неявки суд не повідомила.

Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 18.12.1997року виданого державним комунальним управління житлового господарства Мінського району м. Києва вбачається, що квартира № 218, по проспекту Оболонському 34 в м. Києві належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4 в рівних долях.( а.с.6).

Як вбачається з матеріалів справи позивачу належить ? частина спірної квартири, проте при зверненні до суду позивачем не заявлено інших співвласників квартири, як сторін по справі права, яких також можуть бути порушені при вирішені даної справи.

Окрім того з матеріалів справи не вбачається, що між сторонами склалися неприязні та конфліктні відносини, що призводять до сварок, в наслідок чого позивач не мсає можливості проживати в даній квартирі.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі N 6-12цс13 норма ст. 358 ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об'єкт самостійної власності кожного з них.

Позивачем не надано будь - якого підтвердження про встановлення порядок користування приміщеннями квартири або виділення його частки в натурі.

Таким чином позивачем не доведено, що відповідач чинить йому перешкоди в користуванні житлом, в результаті чого він не може потрапити до квартири, де позивач зареєстрований та має право на проживання та користування вказаним житлом в зв'язку з чим позивач змушений проживати в іншому житловому приміщенні.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.1, ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1, ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1-2, ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно ч.1 ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, а згідно ч.1ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Статтею ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом частини першої та четвертої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи не підтверджується правомірність заявлення вимог позивача про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, тому в частині вимог даного позову необхідно відмовити.

Відповідно до ч.1, ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення нормальних життєвих зв'язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності.

У зв*язку із наведеним, не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про стягнення шкоди та відшкодування моральної шкоди, оскільки порушення відповідачем жилих прав позивача не мало місце, а тому правові підстави відсутні.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Луценко