АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі: Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12.09.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди виробничого приміщення № 01/01 від 01.08.2014, укладений між відповідачем та позивачем; застосувати передбачені наслідки недійсності договору оренди виробничого приміщення № 01/01 від 01.08.2014 у вигляді визнання юридичного факту укладення між сторонами угоди найму, за якою надано позивачу у безоплатне, строкове, а саме протягом трьох років, користування виробничим приміщенням на промбазі, що належить відповідачу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що влітку 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений усний договір, який складався з трьох частин, а саме: надання позивачу у платне, строкове користування критого складського майданчика і використання приміщення на промбазі за угодою для будівельно-монтажних робіт за особистим проектом « Піраміда» на умовах безгрошового взаємозаліку сторонами їх економічних здобутків і інтересів. 03.07.2014 були розпочаті будівельно-монтажні роботи за особистим проектом позивача «Піраміда» в найманому приміщені на території промбази. 30.01.2015 під тиском відповідача ним було підписано договір оренди приміщення, замість договору найму виробничого приміщення. Даний договір є фіктивним та нікчемним, оскільки укладений під впливом, не відповідає дійсним умовам та суперечить чинному законодавству.

Справа № 756/1385/17
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/10826/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12.09.2017 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору - відмовлено.

Не погодився із рішенням суду позивач, ним подана апеляційна скарга, в якій зазначається про порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Позивач посилається на те, що судом не було надано жодного аналізу його вимог та не враховано безліч нормативно-правових актів, які містять положення про захист прав споживачів, на які посилався позивач. Таким чином вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України, а тому просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог, оскільки зобов'язання сторін припинилась у строк визначений умовами укладеного між ними договору.

Колегія суддів вважає за можливе погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01.08.2014 між сторонами у справі був укладений Договір оренди приміщення № 01/01. Згідно з умовами цього договору відповідач передає позивачеві, а позивач приймає у тимчасове платне користування приміщення визначене в даному договорі, а також зобов'язується сплачувати орендодавцеві орендну плату. Приміщення знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, має загальну площу 70 кв.м. та складається з площадки. Строк оренди визначений сторонами до 10.02.2015, який може бути змінений лише за згодою сторін /а.с.5-7/.

За актом прийому-передачі приміщення від 01.08.2014 ФОП ОСОБА_2 передав позивачеві обумовлене в Договорі № 01/01 приміщення /а.с.8/.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вбачається з позовної заяви позивач вказує на те, оспорюваний договір є недійсним, так як між сторонами були погоджені інші умови, а саме між ними був укладений договір найму, а не оренди, нежитлового приміщення і сторони дійшли згоди щодо безоплатності найму та визначили строк найму три роки. Таким чином, позивач хоча і не зазначає в позові конкретні підстави недійсності правочину, вказує лише на положення Глави 16 ЦК України (Правочини), проте наведений ним опис обставин свідчить, що ним оскаржується укладений договір як удаваний.

Згідно ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами, щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати іншій правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

В Цивільному кодексі України поняття оренди та найму використовуються як тотожні, що вбачається з назви Глави 58 «Найм (оренда)». Застосування одного та іншого терміну пов'язано як правило тільки із практикою їх застосування в певних сферах, оскільки при будь-якій оренді відбувається найм майна.

В порядку визначеному ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Положення параграфу 4 Глави 58 визначають особливості найму будівлі або іншої капітальної споруди. Зокрема, в силу ст. 793 ЦК України Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства, посилання позивача на удаваність договору від 01.08.2014 та його вимога про визнання дійсними інших умов є безпідставними.

Позивачем не оспорює факт виконання сторонами договірних зобов'язань у строк встановлений в договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Строк договору є однією із складових його змісту. Строком є термін дії певного договору. Протягом строку дії договору сторони мають права і повинні виконувати свої обов'язки, які обумовлені предметом того чи іншого договору. Строк дії договору визначається сторонами на їх власний розсуд, за винятком випадків, коли законом передбачено конкретний строк дії того чи іншого виду договорів.

Частина 2 ст. 631 Цивільного кодексу України встановлює загальне правило щодо моменту набрання чинності договором, в той же час закон дозволяє сторонам домовитись про те, що умови договору застосовуються й до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Протягом строку дії договору діє і зобов'язання, взяте на себе сторонами відповідно до умов договору. У випадку, коли сторони виконують свої зобов'язання до закінчення строку, визначеного в договорі, припиняється дія такого договору на підставі ч. 1 ст. 598 ЦК України .

Отже, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що зобов'язання за Договором оренди припинилось в строк визначений договором оренди.

За наведених обставин, не вбачається порушень прав позивача, які б підлягали захисту в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції положень законодавства про захист прав споживачів є необґрунтованими, оскільки позивач при зверненні до суду з позовом не вказував на них. До того ж правовідносини з договору найму будівлі не можна віднести до сфери дії Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1,3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Всупереч наведеним нормам та положенням ч. 1 ст. 60 ЦПК України стороною позивача не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Разом з тим, апеляційна скарга переважно мотивована неповним з'ясуванням судом обставини справи в зв'язку з відсутністю доказів, що виходячи з наведених положень є обов'язком сторін у справі, зокрема позивача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів.

Колегія суддів звертає увагу, що позовні вимоги про недійсність договору оренди від 01.08.2014 були заявлені з підстав удаваності. Інші обставини не заявлені в ході розгляду справи, не досліджувались судом першої інстанції, виходять за межі заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а тому перевірці в ході розгляду даної справи не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12.09.2017 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: