Справа № 465/2285/17 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/4095/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою зацікавленої особи ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 травня 2017 року у справі за заявою Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», зацікавлена особа ОСОБА_2 про госпіталізацію громадянина у психіатричний стаціонар без його усвідомленої згоди або згоди його законного представника,-

в с т а н о в и л а :

Комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в особі лікаря - психіатра ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про госпіталізацію недієздатного громадянина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у психіатричний стаціонар відповідно до рішення Конституційного суду України від 01.06.2016 року, котрий 08 квітня 2017 року був доставлений до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та страждає важким психічним розладом: параноїдною шизофренією, який обумовлює неправильну поведінку і несе з собою суспільну небезпеку.

На підставі викладених у заяві обставин та згідно Рішення Конституційного суду України від 01.06.2016 року, Закону України «Про психіатричну допомогу», лікуючий лікар просить ухвалити рішення, яким задоволити заяву про госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у психіатричний стаціонар.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні заяви лікаря психіатра Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_3 від 24.04.2017 року про продовження госпіталізації у Комунальному закладі «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та лікування у примусовому порядку хворого ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовити.

Рішення суду оскаржила зацікавлена особа ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 є її батьком, хворіє стійким психічним захворюванням з 1977 року. Щорічно знаходиться на лікуванні у Львівській обласній психіатричній лікарні по вул. Кульпарківська, 95 в м. Львові. Напротязі останнього року проходить лікування в 11 відділенні лікарні - сомато-психіатричне, так як батькові апелянта у травні 2016 року встановлено у зв»язку із захворюванням серця штучний водій ритму серця ( кардіостимулятор). Останнім часом психічний стан батька погіршується, він часто конфліктує з нею, медичним персоналом, стає некерованим, голосно кричить, ламає інвентар, меблі та чинить інші збитки. Окрім того, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2014 року ОСОБА_4 визнано недієздатним, а апелянта рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31 серпня 2016 року призначено опікуном батька.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 травня 2017 року скасувати та направити справу на розгляд у іншому складі суду першої інстанції.

Учасники судового процесу в судове засідання не зявилися. Тому розгляд справи згідно із приписами ст.305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Відповідно до приписів ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому ст. 13 цього Закону, є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених ст.ст. 29, 55 Конституції України, і після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу суд має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність.

Встановлено, що ОСОБА_4 визнаний недієздатним з підстав викладених у рішенні Франківського районного суду м. Львова від 25.12.2014 року та йому призначено опікуна рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31.08.2016 року.

Відповідно до висновку комісії лікарів психіатрів приймального відділення КЗ «ЛОКПЛ» від 09 квітня 2017 року, ОСОБА_4 страждає на тяжкий психічний розлад: параноїдна шизофренія.

Наявний розлад психічного стану позбавляє ОСОБА_4 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, внаслідок чого хворий виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих.

Встановлено й те, що згідно висновку комісії, що прийняла рішення на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», хворий ОСОБА_4 потребує госпіталізації у КЗ «ЛОКПЛ» для лікування у психіатричному стаціонарі.

Відмовляючи в задоволенні заяви Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», суд першої інстанції виходив з наступного.

Конституційний суд України в Рішенні у справі про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу №2-рп/2016 від 01 червня 2016 року, зазначив, що Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.

У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури, встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку.

Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (e) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об'єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов'язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року).

Парламентська ОСОБА_5 Європи у Рекомендації з психіатрії та прав людини від 1 січня 1994 року N 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (пункт 7).

Згідно зі статтею 1 Конвенції про права інвалідів від 13 грудня 2006 року, до інвалідів належать, у тому числі, особи зі стійкими психічними порушеннями, які під час взаємодії з різними бар'єрами можуть заважати їх повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими.

Відповідно до абзацу дев'ятого статті 1 Закону, усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування.

Госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра передбачає довгострокове надання цій особі психіатричної допомоги у стаціонарних умовах. Госпіталізована до психіатричного закладу в порядку, передбаченому статтею 13 Закону, недієздатна особа цілодобово перебуває у такому закладі без можливості добровільно залишити його територію, а її дії постійно контролюються медичним персоналом.

З наведеного вбачається, що госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на підставі статті 13 Закону є обмеженням її права на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у статті 29 Конституції України, а тому має відбуватися відповідно до критеріїв, визначених у цьому рішенні.

У той же час, судом встановлено та підтверджено законним представником і представником КЗ "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня", що ОСОБА_4 має вільний вихід із лікарні, а тому звернення до суду у даному випадку є формальним.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні заяви про госпіталізацію ОСОБА_4, суд першої інтсканції також враховував, що така ґрунтується на висновку комісії лікарів психіатрів приймального відділення КЗ " ЛОКПЛ" від 09.04.2017 року.

Однак, цей висновок здійснено не повним складом комісії, тобто у складі двох лікарів, а крім того, сам висновок не відповідає тим обставинам, що зазначені самими ж лікарями за результатами встановлених фактичних обставин.

Суд першої інстанції врахував також і поведінку хворого в судовому засіданні, його сприйняття обставин, що відбуваються з ним, та чітке, логічне пояснення.

З цих підстав, суд прийшов до переконання, що хворий не створює загрози для оточуючих, а щодо його спроможності самостійно задовільняти свої основні життєві потреби, на рівні який забезпечує його життєдіяльність, то така спроможність є реальною, що й підтвердив своїми поясненнями ОСОБА_4 в судовому засіданні.

Ці його пояснення підтверджуються також поясненнями дочки - законного представника та опікуна ОСОБА_4, представником комунального закладу, і зокрема в частині вільного виходу з території лікувального закладу.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, не знайшов об"єктивних підстав для поміщення ОСОБА_4 у примусовому порядку в психіатричний стаціонар, в порядку передбаченому ст. 13 Закону України " Про психіатричну допомогу".

Таких підстав не знайшов і суд апеляційної інстанції.

Окрім того, 06.07.2017 року від опікуна ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшла заява про те, що ОСОБА_4, 01 липня 2017 року виписаний з лікарні під її відповідальніть, тому вона вважає розгляд справи недоцільним.

А відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення дійшов вірного висновку про безпідставність заяви та правомірно відмовив у задоволенні такої.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 травня 2017 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу зацікавленої особи ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_6