Справа № 363/214/17 Головуючий у І інстанції Купрієнко С. І.
Провадження № 22-ц/780/2767/17 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 58 12.07.2017

РІШЕННЯ
Іменем України
12 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,
суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря: Бобка О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Київській області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 березня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , зацікавлена особа Вишгородський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області про встановлення факту постійного проживання, -

ВСТАНОВИЛА:
Заявники звернулися до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України їхнього батька ОСОБА_3 станом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування своєї заяви вказали, що вони народилися у м. Єреван (республіка Вірменія) та у 1990 році переїхав зі своїми батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в Україну та з того часу постійно проживає на її території, батько проживає в Україні з 1988 року. Його батько є громадянином України, з 23.08.2002 року до сьогоднішнього часу він зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . Встановлення юридичного факту мешкання їхнього батька на території України станом на 24 серпня 1991 року необхідно заявникам для оформлення громадянства України.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , зацікавлена особа Вишгородський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області про встановлення факту постійного проживання задоволено.
Встановлено факт постійного проживання в Україні батька заявників, ОСОБА_3 станом на 24 серпня 1991 року.
Не погодившись з висновками наведеними в рішенні суду, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Колегія суддів вивчивши матеріали справи, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, вимоги апеляційної скарги, прийшла до висновку, що апеляційна скарга обґрунтована та підлягає задоволенню.
За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Єреван Вірменської РСР, про що в книзі реєстрації актів про народження 07.06.1989 року зроблено актовий запис №1049, та батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження заявника та його переклад (а.с.10).
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 у м. Єреван Республіка Вірменія, про що в книзі реєстрації актів про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 зроблено актовий запис №1009, та батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження заявника та його переклад, засвідчений нотаріально (а.с. 35-36).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянином України та отримав паспорт виданий Камянець-Подільському РВ УМВС України в Хмельницькій області 22.08.2002 року відповідно до форми №1 щодо надання паспорту він був виданий в обмін на паспорт старого зразку (а.с. 6-8).
Згідно довідки з військового комісаріату Оболонського району м. Києва від 18.12.2008 року, Свасян Авет 24.10.2008 року призовною комісією визнаний непридатним для військової служби (а.с.29 зворот).
З листа Державної міграційної служби України від 20.02.2017 року № 6-1024/3.1-17 вбачається, що ОСОБА_5 постійно проживав на території України з 1988 року (а.с. 28).
Встановивши перелічені обставини, суд першої інстанції задовольняючи заяву заявника, обґрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_5 з 21.11.1988 року по 10.07.2001 року був прописаний за адресою радгосп «Дергачівський» вул. 23 серпня, 7 (гуртожиток) (а.с.5).
Натомість, з даними процесуальними висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів з наступних підстав.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що право на апеляційне оскарження - надається сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, а також особам які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи інтереси чи обов`язки.
Пунктами 25, 27 Порядку провадження за заявами і поданнями з громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року за № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року за № 588/2006) врегульовано, одним із документів який подається особою для набуття громадянства України є документ, що підтверджує факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території України, яка стала територією України або документ, підтверджує факт постійного проживання батька чи матері заявника до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України.
Крім того, пунктом 44 зазначеного Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України подається відповідне рішення суду.
Тобто, закодавцем чітко визначено порядом набуття громадянства України.
Розглядаючи апеляційну скаргу апелянта, колегія суддів прийшла до обґрунтованого висновку, що оскаржуване судове рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, а саме ст.ст. 57, 58, 59, 60, 201, 213, 258 ЦПК України та з порушенням норм матеріального права, а саме ст. 19 Конституції України, ст. 29 ЦК України, Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, Указ Президента України від 27 березня 2001 року № 215 та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення даної справи, а отже підлягає скасуванню.
Колегія суддів вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що вона обґрунтована та доведена, приймаючи до уваги наступні аргументи та факти, а саме;-
При вирішенні даної справи, було встановлення порушення статей 57, 201, 213 ЦПК України судом першої інстанції, що полягає у наступному.
Так, громадянство України за територіальним походженням має право набути особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території України, і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України.

Так, встановлено, що Батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_5 (громадянин України відповідно до статті 3 Закону) постійно проживав на території України з 1988 року.
При цьому інформація про проживання дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з батьком на території України з указаного періоду, в ДМС відсутня.

Натомість, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наприкінці 1992 року прибули на територію України з Республіки Вірменія разом зі своєю матір`ю ОСОБА_6 , громадянкою Республіки Вірменія, є підстави вважати їх громадянами Республіки Вірменія.

На сьогодні брати Свасян, які наразі досягли повноліття та проживають на території України без документів, які б посвідчували їх особи та громадянство, повинні, насамперед, звернутися до Посольства Республіки Вірменія в Україні для отримання паспортів громадян Республіки Вірменія.

Після цього, а також після продовження строку перебування на України у них з`явиться можливість подати заяви про набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої Закону.

Так, перелік документів для оформлення громадянства України за територіальним походженням, визначений пунктами 24 - 44 Порядку.

Крім того, судом першої інстанції в якості письмового доказу в`язко до уваги копію паспорта громадянина СССР серії НОМЕР_1 та зазначено, що ОСОБА_5 з 21.11.1988 року по 10.07.2001 року був прописаний за адресою радгосп «Дергачівський» вул. 23 серпня, 7 (гуртожиток) (а.с.5).
Однак, копію вищезазначеного паспорта не можна вважати належним та допустимим доказом, оскільки з вказаного документа взагалі не можливо встановити в якому році ОСОБА_5 був прописаний в радгоспі «Дергачівський».
Норми статей 57, 58, 59 ЦПК України визначають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Крім того, колегія суддів вважає, що такі висновки суд першої інстанції здійснив необґрунтовано, у зв`язку з тим, що судом не направлялись запити до жодного з компетентних органів для отримання підтвердження чи спростування зазначеної інформації.
Таким чином, судом першої інстанції порушено статтю 19 Конституції України, Указ Президента України від 27 березня 2001 року № 215, Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360.
Відмовляючи у задоволенні заяви заявника, колегія суддів обґрунтовує свої висновки вимогами ст. 256 та ст. 257 ЦПК України.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту :1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Даний перелік підстав є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Разом з тим, як вбачається з оскаржуваного рішення суду, заявники звернулися з заявою про встановлення юридичного факту, що «їхній батько ОСОБА_5 станом на 24 серпня 1991 року за належністю до громадянства України», що не передбачено вимогами ст. 256 ЦПК України та взагалі не відноситься до компетенції судів так як має іншу процесуальну процедуру.
Згідно з п. 26 ст. 106 Конституціїї України, Президент України: приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні.
Разом з тим, заявник зазначену процедуру не пройшов, до належних компетентних органів Управління Державної міграційної служби України не звертався.
Відповідно до статті 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення про задоволення заяви не ґрунтується на вимогах закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову в позові.
Керуючись: ст.ст.303,307,309,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -
ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області задовольнити.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , зацікавлена особа Вишгородський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області про встановлення факту постійного проживання.
Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: