Справа № 127/1617/17 Провадження № 22-ц/772/2105/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Сопруна В.В., Кучевського П.В., з участю секретаря судового засідання Куленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного навчального закладу «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою Державного навчального закладу «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року,

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Державного навчального закладу «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» (далі ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну»), у якому просила визнати незаконним та скасувати наказ ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» від 28 грудня 2016 року № 236-к про її звільнення у звязку із скороченням з посади майстра виробничого навчання ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» та зобовязати ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» поновити її на попередньому місці роботи на цій посаді з 04 січня 2017 року.

В подальшому ОСОБА_2 неодноразово збільшувала позовні вимоги і згідно з останньою заявою про збільшення позовних вимог від 26 червня 2017 року просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» від 28 грудня 2016 року № 236-к про звільнення її у звязку із скороченням з посади майстра виробничого навчання ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну»; поновити на попередньому місці роботи з 04 січня 2017 року; стягнути із ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 січня 2017 року по 06 липня 2017 року у розмірі 43819 грн 98 к., а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 640 грн.

Вказувала, що позивач обіймала посаду голови первинної профспілкової організації, а тому згідно із вимогами законодавства при її звільненні мала бути попередня згода вищестоящого виборного органу, відсутність якої є порушенням процедури звільнення, визначеної ст. ст. 43, 252 КЗпП України, а відтак є підставою для поновлення на попередній посаді.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року позов задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» від 28 грудня 2016 року № 236-к «Про звільнення у звязку зі скороченням ОСОБА_2А.». Поновлено ОСОБА_2 на посаді майстра виробничого навчання ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» з 04 січня 2017 року. Стягнуто з ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 05 січня 2017 року по 06 липня 2017 року 43819 грн 98 к. та 640 грн судових витрат.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді майстра виробничого навчання ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну», та в частині стягнення з ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі місячного заробітку допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у позові.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 28 серпня 1987 року прийнята на роботу майстра виробничого навчання Середнього професійного технічного училища № 15, яке було реорганізоване у Вінницький професійний ліцей сфери послуг, який в подальшому став ДНЗ «Вінницький центр професійнотехнічної освіти технології та дизайну».

Наказом директора ДНЗ «Вінницький центр професійно технічної освіти технології та дизайну» ОСОБА_3 № 94-к від 31 травня 2016 року майстрів виробничого навчання було попереджено про мінімальну кількість учнів у навчальних групах та про те, що у разі не набору майстер буде скорочений відповідно до вимог законодавства (а. с. 6 )

Оскільки чисельність учнів на професію «кравець-закрійник» становила менше допустимої норми згідно з наказом № 301 від 30 вересня 2016 року, у межах штатного розпису на 3 одиниці зменшено кількість майстрів виробничого навчання з кваліфікацією «кравець, закрійник» та збільшено на 3 одиниці кількість майстрів виробничого навчання з кваліфікацією «перукар (перукар, модельєр), візажист». У звязку з цим наказом № 185-к від 04 грудня 2016 року ОСОБА_2 попереджено про наступне звільнення майстра виробничого навчання 04 січня 2017р. (а. с. 9)

Наказом директора ДНЗ «Вінницький центр професійно технічної освіти технології та дизайну» від 28 грудня 2016 року №236-к звільнено ОСОБА_2А з 04 січня 2017 року у звязку із скороченням майстрів виробничого навчання з кваліфікацією «кравець, закрійник» та відмовою від переведення на іншу роботу відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Як розяснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З матеріалів справи видно, що 03 жовтня 2016 року директором ДНЗ «Вінницький центр професійно технічної освіти технології та дизайну» в присутності інших працівників закладу було повідомлено про вакантні посади та запропоновано подальше переведення на роботу, однак ОСОБА_2 відмовилася від переведення на іншу роботу (а. с. 38 40).

У позовній заяві ОСОБА_2 посилається на те, що вона є керівником первинної профспілкової організації ДНЗ «Вінницький центр професійно технічної освіти технології та дизайну», а чинне законодавство України передбачає гарантії для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів, зокрема в Кодексі законів про працю України визначено особливий порядок розірвання трудового договору з працівником, який є членом профспілкового органу підприємства, установи, організації.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення зазначив, що ОСОБА_2 є керівником Вільної профспілки освіти і науки України, а тому відповідач при її звільненні зобовязаний був отримати згоду виборного органу первинної профспілкової організації та вищестоящого виборного органу цієї профспілки.

Разом з тим, підтверджуючих доказів перебування позивача на посаді керівника Вільної профспілки освіти та науки України справі не має, а згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, керівником цієї організації є інша особа.

Відсутність доказів, що мають підтверджувати вищевказані обставин, які мають значення для справи, і які суд вважав встановленими, свідчать про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи.

Також слід врахувати, що ОСОБА_2 обираючи спосіб захисту порушеного права мотивувала свої вимоги на підставі ст. ст. 43, 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (обєднання профспілок).

Вказані норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Як вбачається з матеріалів справи 04 листопада 2016 року директор ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» звернувся з поданнями про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 до первинної профспілкової організації ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну», Вільної профспілки освіти і науки України, Конфедерації Вільних профспілок Вінницької області та Конфедерації Вільних профспілок України, на що отримав лист за підписом голови Конфедерації Вільних профспілок Вінницької області вих. № 93/2 від 20 грудня 2016 року про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2; 30 грудня 2016 року лист за підписом голови Вільної профспілки освіти і науки України за вих. № 71 від 29 грудня 2016 року такого самого змісту.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що профспілкові організації не надали згоди на звільнення ОСОБА_2, а тому її звільнення суперечить вимогам ст. 43 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Однак погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов його з формальних міркувань без урахування положень Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» № 1045-XIV від 15 вересня 1999 року (далі Закон) та ст. 43 КЗпП України щодо обґрунтування відмови профспілкового органу в наданні згоди на звільнення працівника.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно з ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року 6-104цс14 та від 19 травня 2015 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Системний аналіз положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України і ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку вказує на те, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

В силу ч. 1 ст. 3607 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів не вбачає підстав відступати від вищезазначених правових позицій, викладених у висновках Верховного Суду України.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, тому посилання суду першої інстанції на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Колегією суддів встановлено, що в основу листів Конфедерації вільних профспілок Вінницької області та Вільної профспілки освіти і науки України про відмову в надані згоди на звільнення позивача покладено пояснювальну записку самої ОСОБА_2 Однак, врахування лише позиції ОСОБА_2 без посилання на норми закону та фактичні обставини, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав є неприйнятним.

Ці листи не містять ознак належного правового обґрунтування та за своїм змістом, процедурою прийняття і оформленням не є рішенням виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору, в розумінні ст. 43 КЗпП України ст. 39, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

На підставі встановлено колегія суддів приходить до висновку, що звільнення із займаної посади ОСОБА_2 відбулося з дотриманням норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника: ОСОБА_2 було повідомлено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці; ОСОБА_2 неодноразово пропонувалися всі вакантні посади, проте остання згоди на зайняття запропонованих посад не надала; було розглянуто питання щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності та таких обставин встановлено не було, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

У п. п. 3, 4ст. 309 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що під час ухвалення рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, не доведено обставини, які суд вважав встановленими, а тому оскаржуване рішення є таким, що підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Державного навчального закладу «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до Державного навчального закладу «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_4

Судді: /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

Згідно з оригіналом ОСОБА_4