Номер провадження: 22-ц/785/5681/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним та удаваним договорів, визнання майна обєктом спільної сумісної власності,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним та удаваним договорів, визнання майна обєктом спільної сумісної власності, посилаючись на те, що 16 жовтня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб. Під час шлюбу подружжя придбало автомобіль НОМЕР_1, який був зареєстрований на імя ОСОБА_4, а також автомобіль Фольксваген ЛТ, д/н НОМЕР_2, який при укладанні договору купівлі-продажу ОСОБА_4 оформив на свою матір ОСОБА_5

Також позивачка зазначила, що відповідач ОСОБА_4 без її дозволу, уклав фіктивний договір купівлі-продажу автомобілю НОМЕР_3 зі своє матірю відповідачкою ОСОБА_5; автомобіль Фольксваген ЛТ, д/н НОМЕР_2 при укладанні договору купівлі-продажу взагалі одразу ж оформив на свою матір.

Позивачка вважає, що оскільки вказані автомобілі придбані нею та відповідачем ОСОБА_4 в шлюбі, вони є спільною сумісною власністю подружжя, а тому ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним фіктивний договір купівлі-продажу (або дарування) автомобіля НОМЕР_4; визнати удаваним договір купівлі-продажу автомобіля Фольксваген ЛТ, д/н НОМЕР_2, укладений 21.05.2015 року; визнати вказані автомобілі спільним сумісним майном подружжя.

В судовому засіданні позивачка, а також її представник позов підтримали.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також їх представник в судовому засідання позов не визнали.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним та удаваним договорів, визнання майна обєктом спільної сумісної власності задоволений частково. Визнаний недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Mercedes-Benz 612D», укладений 03 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнаний автомобіль «Mercedes-Benz 612D», 2000 р.в., білого кольору, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 В задоволенні іншої частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання автомобіля Фольксваген ЛТ, д/н НОМЕР_2, обєктом спільної сумісної власності, посилаючись на те, що судом не повно зясовані всі обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 16 жовтня 2003 року, згідно свідоцтва про одруження І-ВЛ №183465. Під час шлюбу, а саме: в 2008 році, сторонами придбаний автомобіль НОМЕР_4, власником якого записано відповідача ОСОБА_4 Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ВНС 198500 та не оспорювався сторонами.

03 листопада 2011 року відповідач ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу вказаного автомобіля з відповідачкою ОСОБА_5, яка є його матірю. Вказана обставина підтверджується довідкою-рахунком №849556, карткою обліку транспортного засобу, висновком спеціаліста від 03 листопада 2011 року; реєстраційною карткою від 03 листопада 2011 року та також не заперечувалася сторонами.

Також судом встановлено, що позивачка своєї згоди на відчуження спільної сумісної власності, а саме автомобілю НОМЕР_4, не давала.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про визнання недійсним та удаваним договорів, визнання майна обєктом спільної сумісної власності, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи наведене, суд вважає вказаний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду щодо відмови в задоволені позову в частині визнання автомобілю Фольксваген ЛТ, д/н НОМЕР_2 обєктом спільної сумісної власності, з тих підстав, що суду не було надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про факт придбання автомобілю Фольксваген ЛТ, д/н НОМЕР_2, позивачкою по справі.

Суд, при розгляді справи прийняв до уваги пояснення свідків, а також учасників процесу та прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки, ОСОБА_3 не довела суду факт придбання автомобілю Фольксваген ЛТ, д/н НОМЕР_2, суд на законних підставах відмовив в задоволені позову в цій частині.

З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Більш того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2, представником ОСОБА_3 також не надано будь-яких письмових доказів про те, що дійсно за спільні кошти подружжя був придбаний автомобіль Фольксваген ЛТ, д/н НОМЕР_2.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 про те, що суд прийшов до помилкового висновку про наявність доказу по справі що отриманий під час допиту ОСОБА_5 у якості свідка, не відповідає дійсності, оскільки про належне повідомлення судом ОСОБА_5 про необхідність зявлення до суду для участі у судовому засіданні з розгляду справи та надання пояснень в якості свідка, вона без поважних причин у судове засідання не прибула, будь-яких показань у якості свідка не надавала, не приймаються судом до уваги, оскільки 05 липня 2017 року ОСОБА_5 була присутня в судовому засіданні, а також давала суду пояснення в якості свідка, що підтверджується журналом судового засідання (а.с.105-108).

Доводи стосовно того, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог, не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, оскільки судом неповно зясовані обставини справи, а саме суд не встановив чи перебуває спірний автомобіль Фольксваген ЛТ, д/н НОМЕР_2 у власності ОСОБА_5 чи ОСОБА_4, а також обставини набуття ними права на спірне майно чи вибуття такого майна з їх власності, не приймаються судом до уваги, оскільки суду в якості свідків, на підтвердження обставин придбання автомобілю Фольксваген ЛТ, д/н НОМЕР_2 були надані пояснення особисто ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, також судом були витребувані та долучені до матеріалів справи податкові декларації про майновий стан та доходи відповідача ОСОБА_4, однак, позивачкою не надано належних та допустимих доказів про факт придбання автомобілю Фольксваген ЛТ, д/н НОМЕР_2, що передбачено ч.4 ст.60 ЦПК України, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також не приймаються до уваги доводи стосовного того, що відповідачами не надано до суду будь-яких доказів про наявність договорів позики, згідно яких вони нібито запозичили кошти на придбання спірних автомобілів, що є обставинами за якими відповідачі фактично визнали, що повідомили суду недостовірні відомості про обставини справи, оскільки вказані доводи нічим не підтверджені та спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в звязку з чим апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ ОСОБА_6