У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_5, на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 26 листопада 2011 року між ним та ОСОБА_4, від імені якого на підставі довіреності, укладено попередній договір на купівлю квартири з передачею гарантійних платежів, за яким відповідач отримав грошові кошти у розмірі 28 тис. доларів США, що на день укладення договору було еквівалентом 225 400 грн.

Згідно зукладеним договором ОСОБА_4 зобов'язався передати йомуквартиру орієнтовною площею АДРЕСА_1, вартість якої становила 42 720 доларів США. Основний договір мав бути укладений не пізніше 31 грудня 2012 року з додатковою доплатою різниці вартості, який на даний час так і не укладено.

Станом на 4 листопада 2015 року відповідачем не повернуто гарантійний платіж у розмірі 28 тис.доларів США, що станом на 4 листопада 2015 року є еквівалентом 667 019 грн.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу у розмірі 667 016 грн, інфляційні втрати за період з 1 січня 2013 року до вересня 2015 року у розмірі 445 566 грн 68 коп., 3 % річних за період з 1 січня 2013 року до вересня 2015 року у розмірі 5 701 грн 62 коп.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва суду від 7 червня 2016 року замінено первинного відповідача ОСОБА_6 на належного відповідача ОСОБА_4

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 2 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за період з 1 січня 2013 року до 30 вересня 2015 року інфляційні втрати у розмірі 174 685 грн і 3 % річних у розмірі 5 701 грн 62 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діяв в інтересах ОСОБА_4, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 серпня 2016 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 серпня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, просить оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, касаційна скарга ОСОБА_4 - задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач свої зобов'язання за попереднім договором не виконав, ухилився від укладення основного договору, що є підставою для відшкодування позивачу завданих збитків.

Разом з тим суд врахував, що на виконання умов попереднього договору від 26 листопада 2011 року відповідач отримав аванс у розмірі 225 400 грн, 16 лютого 2016 року зазначену суму внесено на депозит рахунку приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Л.І., проте ОСОБА_3 відмовився отримувати ці грошові кошти внаслідок спору про розмір суми, тому стягнув лише грошові кошти, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, виходячи з розміру внесеного платежу - 225 400 грн.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду за апеляційною скаргою ОСОБА_3, погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що судом першої інстанції правильно зроблено розрахунок сум, що підлягають стягненню на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки позивачем внесено гарантований платіж за попереднім договором у розмірі 225 400 грн.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції від 26 жовтня 2016 рокуне відповідає.

Судом установлено, що 26 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_4, укладено попередній договір купівлі-продажу квартири орієнтовною площею АДРЕСА_1, за умовами якого останній отримав аванс у розмірі 225 400 грн, що є еквівалентом 28 тис. доларів США і вирішено укласти основний договір не пізніше 31 грудня 2012 року.

Проте основний договір укладено не було.

16 лютого 2016 року 225 400 грн відповідачем внесено на депозит рахунку приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Л.І. для передачі ОСОБА_3

Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка обгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодовувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Частиною 3 ст. 635 ЦК України передбачено, що зобов'язання, встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо кожна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, щоякщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, від 21 грудня 2016 року № 6-1672цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не дослідив і не оцінив доводи позивача про те, що до стягнення належать грошові кошти в розмірі 28 тис. доларів США відповідно до курсу, встановленого Національним банком України, на день платежу.

За таких обставин ухвала апеляційного суду від 26 жовтня 2016 року підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Визнаючи неподаною та повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діяв в інтересах ОСОБА_4, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 серпня 2016 року, апеляційний суд виходив із того, що заявник у наданий йому строк не усунув недоліків скарги, а саме подання апеляційної скарги із зазначенням рішення, що підлягає оскарженню, із зазначенням всіх осіб, які беруть участь у справі та їх місця проживання (знаходження) у відповідній кількості примірників до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов із порушенням вимог процесуального закону.

Апеляційна скарга за формою й змістом повинна відповідати вимогам ст. 295 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 297 ЦПК України до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими ст. 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення ст. 121 цього Кодексу.

Судом установлено, що ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 2 серпня 2016 року, зазначивши в її прохальній частині про скасування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 серпня 2016 року.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 1 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, залишено без руху і надано заявнику строк для усунення зазначеного недоліку.

На виконання вимог вищевказаної ухвали суду 9 та 12 вересня 2016 року від ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, надійшла заява про уточнення прохальної частини апеляційної скарги.

Проте ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діяв в інтересах ОСОБА_4, передчасно визнано неподаною та повернуто заявнику.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що в апеляційній скарзі зазначено рішення, що оскаржується - рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 серпня 2016 року, безпідставно не врахував подану заявником на виконання вимог ухвали заяву про уточнення прохальної частини апеляційної скарги та з формальних процесуальних підстав повернув апеляційну скаргу.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Таким чином, ураховуючи викладене та положення п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, оскаржувана ухвала апеляційного суду від 19 вересня 2016 року не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_5, задовольнити.

Ухвали апеляційного суду м. Києва 19 вересня 2016 року та від 26 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик