ухвала

іменем україни

18 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Демяносова М.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Канівське міськрайонне управління юстиції, приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Стеблина Сергій Вячеславович, про визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 10 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 14 січня 2011 року за нотаріально посвідченим договором вона передала в дар відповідачу житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1, який є для неї єдиним житлом.

Крім того, за іншим нотаріально посвідченим договором вона передала в дар відповідачу за цією ж адресою земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 1 000 кв. м, та земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0721 га.

Вважаючи, що зазначені договори укладені нею на вкрай невигідних для неї умовах, під впливом тяжкої обставини (хвороби) та внаслідок психологічного тиску на неї з боку відповідача, а крім цього, вона помилялася щодо природи правочинів, прав та обов'язків сторін, просила визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельних ділянок від 14 січня 2011 року, укладені між нею та ОСОБА_5; визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельні ділянки площею 1 000 кв. м та 0,0721 га, розташовані за цією ж адресою.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 квітня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 03 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, договір дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0721 га, кадастровий номер НОМЕР_1, по АДРЕСА_1, укладених 14 січня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчених приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Стеблиною С.В. 14 січня 2011 року, зареєстрованих в реєстрі № 866 та № 868.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року рішення Апеляційного суду Черкаської області від 03 вересня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 10 квітня 2015 року рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 квітня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності обставин вчинення оспорюваних правочинів під впливом таких тяжких обставин, оскільки в судовому засіданні не було встановлено ні наявності у позивача тяжкого захворювання на час укладення оспорюваних договорів, ні обмеження її у спілкуванні з родичами, ні психологічного тиску на неї з боку відповідача.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач помилилася щодо істотних обставин правочину, оскільки маючи вади слуху та зору, не розуміючи природу правочину, маючи похилий вік під станом пригніченості, незахищеності уклала договори дарування, хоча вважала, що укладає договори довічного утримання, не знайшли свого підтвердження та спростовують установленими у справі обставинами.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 січня 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Стеблиною С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 12, за яким ОСОБА_4 безоплатно передала ОСОБА_5 у власність зазначений житловий будинок.

14 січня 2011 року вони уклали договір дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 1 тис. кв. м та земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0721 га, які розташовані по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Стеблиною С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 14, за яким право власності на ці земельні ділянки перейшло до ОСОБА_5

Вищезазначеними договорами дарування на користь ОСОБА_4 було встановлено сервітут, який полягає у її праві довічно та безоплатно користуватися подарованим ОСОБА_5 житловим будинком та земельними ділянками.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на підтвердження вимог посилалася на те, що оспорювані договори було укладено нею на вкрай невигідних умовах, під впливом тяжкої обставини, а також зазначала, що через вади зору не могла ознайомитися зі змістом договору, а його текст нотаріусом не оголошувався.

Натомість, текст позовної заяви не містить доводів про те, що на порушення закону договори дарування передбачали обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру або про те, що сервітут було встановлено незаконно. До того ж, відсутнє посилання на частину 2 статті 717 ЦК України.

Згідно з положеннями частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним має довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність тих підстав, з яких позивачка просила визнати недійсними оспорювані договори дарування, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 10 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко М.В. Демяносов О.М. Ситнік