Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Євтушенко О.І., Кузнєцова В.О.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, треті особи: Орган опіки та піклування Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, Орджонікідзевський районний відділ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року,-

вс т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, треті особи: Орган опіки та піклування Орджонікідзевського району, Орджонікідзевський РВ у м. Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 28 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №ZРС0GА00000648, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 93 530,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 28 квітня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 квітня 2007 року ОСОБА_6 уклала з банком договір іпотеки, передавши в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 зобов'язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконувала, в результаті чого у неї утворилась заборгованість перед банком.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 квітня 2007 року на загальну суму 834 358,43 грн було звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором від 28 квітня 2007 року, а саме, на квартиру АДРЕСА_1, шляхом застосування процедури, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Іпотекодавець ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрована не була, адресою її реєстрації є квартира АДРЕСА_3.

У переданій в іпотеку квартирі була зареєстрована та проживала ОСОБА_8, яка заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2013 року, що набрало законної сили 12 лютого 2013 року, була виселена у зв'язку з відмовою добровільно звільнити квартиру, на яку звернуто стягнення.

Після набуття чинності рішенням від 17 березня 2011 року про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, виселення з неї на підставі судового рішення від 01 лютого 2013 року ОСОБА_8, у вказаній квартирі 23 серпня 2013 року зареєструвався чоловік ОСОБА_6 - ОСОБА_5, а 11 вересня 2013 року була також зареєстрована їх неповнолітня дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Направлена ОСОБА_5 та ОСОБА_6 11 січня 2014 року вимога про добровільне звільнення жилого приміщення протягом 30-денного строку з часу отримання вимоги виконана ними не була, у добровільному порядку квартира не звільнена.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив виселити відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у АДРЕСА_2, зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_5 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізької міської нотаріальної контори Любіченковським О.О. 18 червня 2004 року, та знаходилася у спільній власності подружжя.

На підставі договору іпотеки від 28 квітня 2007 року вказана квартира була передана ОСОБА_6 за письмовою згодою її чоловіка в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним договором від 28 квітня 2008 року, за яким вона отримала кредит у розмірі 93 530 доларів США.

Відповідно до п. 35.2 договору, при його укладанні іпотекодавець ОСОБА_6 стверджувала, що за адресою місцезнаходження переданої в іпотеку квартири не проживають і не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також відсутні малолітні чи неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки.

За умовами п.18.12. договору іпотекодавець зобов'язувався не передавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предмет іпотеки без письмової згоди на це іпотекодаржетеля.

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звертався у суд із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_6 про визнання вказаного договору іпотеки недійсним з підстав того, що договір порушує права його неповнолітньої дочки ОСОБА_7, на його укладання не було отримано згоду органу опіки та піклування.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 24 лютого 2015 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Зазначеним судовим рішенням було встановлено, що на момент укладання договору іпотеки, місцем реєстрації ОСОБА_5 являвся будинок АДРЕСА_4 у якому йому належить 11/25 часток і де він був зареєстрований з 11 січня 1998 року по 20 серпня 2013 року, неповнолітня ОСОБА_7 у спірній квартирі не проживала, в квартирі була зареєстрована та проживала тільки ОСОБА_8, яка була виселена з цієї квартири згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2013 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2011 року, яке набрало законної сили 06 червня 2011 року, в рахунок погашення боргу ОСОБА_6 за кредитним договором від 28 квітня 2007 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором від 28 квітня 2007 року, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, шляхом застосування процедури, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про виселення ОСОБА_5 із неповнолітньою дочкою ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1, так як на вказану квартиру було звернуто стягнення за договором іпотеки від 28 квітня 2007 року, шляхом застосування процедури, передбаченої ст. 38 Законом України «Про іпотеку», а відповідачі вселилися та були в ній зареєстровані вже після прийняття такого рішення і набуття банком права розпорядження квартирою шляхом її продажу.

Доводи касаційної скарги щодо невиконання судом вимог ст. 40 Закону «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 109 ЖК України є безпідставними, оскільки дані положення мають застосовуватися у тому разі, коли підставою для виселення мешканців є прийняття рішення про звернення стягнення на жиле приміщення, як на майно, що було передано в іпотеку в порядку забезпечення виконання кредитних зобов'язань, однак за обставинами даної справи, у спірну квартиру відповідачі вселилися та були в ній зареєстровані вже після прийняття такого рішення і набуття банком права розпорядження квартирою шляхом її продажу, і як при укладанні договору іпотеки, так і на час звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру мешканцями спірного приміщення вони не являлись.

На порушення п.18.12. укладеного ОСОБА_6 договору іпотеки, з умовами якого погоджувався і ОСОБА_5, за адресою квартири АДРЕСА_1 він разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_7 поселилися та зареєструвалися без згоди банку, отже самоправно, а тому встановлений ч.2 ст. 109 ЖК України порядок виселення з одночасним наданням іншого постійного житла на них поширюватися не може.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Судом апеляційної інстанції повно встановлені фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовані норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи та з урахуванням зібраних доказів, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для його скасування.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.І. Євтушенко
В.О. Кузнєцов