Справа № 585/2655/17
Номер провадження 2-о/585/429/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого-судді Яковця О.Ф.,

присяжних: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

секретар Петренко Л. П.,

з участю прокурора Вініченко Ю. П.,

адвоката ОСОБА_3,

заінтересованої особи: ОСОБА_4,

представника заінтересованої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ромни справу за заявою завідуючого 2-м відділенням Комунального закладу «Першої обласної спеціалізованої лікарні м.Ромни» ОСОБА_6, заінтересовані особи: ОСОБА_4, орган опіки та піклування виконавчого комітету Роменської міської ради, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку ОСОБА_7, -

В С Т А Н О В И В:

20 липня 2017 року завідуючий 2-м відділенням КЗ СОР «Першої обласної спеціалізованої лікарні м.Ромни» ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_7

Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Луганськ від 17.02.1992 року ОСОБА_7 визнана судом недієздатною та призначено опікуна ОСОБА_8 (ОСОБА_4 свідоцтво про одруження від 23.06.2012 р.). 20.07.2017 року ОСОБА_7 була госпіталізована до лікарні за направленням дільничного лікаря-психіатра та за заявою її опікуна. Після огляду ОСОБА_7 було зроблено висновок про необхідність її госпіталізації у психіатричний стаціонар в звязку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона невзмозі задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність. Тому просив винести рішення суду про госпіталізацію ОСОБА_7 до психіатричного закладу в примусовому порядку.

У судовому засіданні представник 2-го відділення КЗ СОР «Першої обласної спеціалізованої лікарні м.Ромни», ОСОБА_6 підтримав заяву та прохав її задовольнити. При цьому пояснив, що ОСОБА_7 в силу свого психічного стану може самостійно слідкувати за собою, самостійно одягається, готує їжу. За своїм психічним станом становить суспільну небезпеку для оточуючих, агресивна.

ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення заяви, пояснила, що може перебувати вдома, сама одягається, приймає ліки, їй там добре. За нею доглядає її сестра, отримує її пенсію.

Адвокат ОСОБА_3 не заперечував проти задоволення заяви.

Заінтересована особа ОСОБА_4 підтримала заяву, пояснила, що через кілька днів після виписки з лікарні стан здоровя ОСОБА_7 погіршився, вона стала агресивною, погрожувала їй сокирою, тому вона звернулася із заявою до лікарні.

Представник органу опіки та піклування Роменської міської ради ОСОБА_5 не заперечувала проти задоволення заяви.

Прокурор також не заперечувала проти задоволення заяви.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши висновок комісії лікарів-психіатрів, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого райсуду м. Луганська від 17.02.1992 року ОСОБА_7 визнано недієздатною.

Рішенням Маловисторопської сільської ради №31 від 20.03.1993 року опікуном ОСОБА_7 призначено ОСОБА_8, яка після одруження змінила прізвище на «Губська».

Згідно довідки КЗ СОР «Перша обласна спеціалізована лікарня м.Ромни» від 20.07.2017 року ОСОБА_7 психічним захворюванням хворіє з 1987 року, являється інвалідом ІІ групи по психічному захворюванню. Багаторазово і тривалий час знаходиться на лікуванні в психіатричних лікарнях, остання госпіталізація з 13.01.2017 року по 13.07.2017 року.

З висновку комісії лікарів-психіатрів КЗ СОР «Перша ОСЛ м. Ромни» від 20.07.2017 року вбачається, що ОСОБА_7 страждає на «Шизофренію, параноїдну форми, безперервний тип перебігу» (F 20.00), потребує спеціалізованого медичного нагляду. На момент огляду виявляє ознаки тяжкого психічного розгляду у вигляді: у вигляді: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу», внаслідок чого невзмозі задовольняти основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність. Ненадання психіатричної допомоги може призвести до неочікуваних наслідків, смерті пацієнта. Потребує госпіталізації до психіатричного закладу без усвідомленої згоди.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Згідно ч.3 ст.17 Закону України „Про психіатричну допомогу", у разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.

Суд вважає, що висновок лікарів-психіатрів від 20.07.2017 року належним чином не обґрунтований і в судовому засіданні вказаний висновок також не був належним чином конкретизований та обґрунтований лікарем - психіатром.

В судовому засіданні було встановлено, що 13 липня 2017 року ОСОБА_7 була виписана з лікарні у звязку з покращенням її психічного стану, а вже 20 липня 2017 року знову поступила на лікування до психіатричної лікарні. Указане пояснив заявник, лікар-психіатр ОСОБА_6

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено дві умови, за наявності яких особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди: перше, це якщо така особа має тяжкий психічний розлад, внаслідок чого вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, друге це якщо особа має тяжкий психічний розлад, внаслідок чого неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність

У висновку комісії лікарів-психіатрів від 20 липня 2017 року зазначено, що ОСОБА_7 не може задовольнити життєві потреби на достатньому рівні, але вказане суд розцінює критично, оскільки в судовому засіданні як лікар - психіатр ОСОБА_6, так і сама хвора пояснили, що ОСОБА_7 може себе обслуговувати, сама одягається, готує їжу, приймає ліки. Таким чином, та обставина, що ОСОБА_7 не може задовольняти свої життєві потреби на достатньому рівні, спростована їх поясненнями.

При цьому суд критично оцінив висновок комісії лікарів-психіатрів від 20.07.2017 року про необхідність продовження примусової госпіталізації ОСОБА_7, оскільки він не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.

Суд також критично оцінює пояснення опікуна ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_7 веде себе агресивно, оскільки вказане спростовується висновком комісії лікарів психіатрів (а.с. 4). В даному висновку не вказано, що за психічним станом ОСОБА_7 становить небезпеку для оточуючих або для себе. Також відсутні вказівки про наявність агресивних дій при її поступленні до 1 ОСЛ м. Ромни. Тому суд вважає, що пояснення ОСОБА_4 про те, що причиною необхідності в госпіталізації ОСОБА_7 є агресивні дії останньої, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

В судовому засіданні не було встановлено, що ОСОБА_7, маючи тяжкий психічний розлад неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. А даних про те, що ОСОБА_7 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, в суді не встановлено.

ОСОБА_7 має опікуна, яка відповідно до чинного законодавства зобов'язана дбати про підопічну, про створення їй необхідних побутових умов, забезпечення її доглядом та лікуванням та вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічної.

Таким чином, в порушення ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником спецлікарні в судовому засіданні не було доведено та не надано доказів, що ОСОБА_7 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Також заявником не надано доказів на підтвердження того, що розлади, вказані у висновку комісії лікарів-психіатрів, не можна лікувати амбулаторно, а потрібно лише в умовах стаціонару.

Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2016 від 01 червня 2016 року визначено, що госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на підставі статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» є обмеженням її права на свободу та особисту недоторканість, закріпленого у статті 29 Конституції України, а тому має відбуватися відповідно до критеріїв, визначених в цьому рішенні. Конституційний Суд України вважає, що така госпіталізація за своєю природою та наслідками є непропорційним обмеженням конституційного права недієздатної особи на свободу та особисту недоторканість, тому вона має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав в свобод людини і громадянина, з урахуванням визначених міжнародно-правових стандартів, правових позицій Конституційного Суду України та виключно за рішенням суду відповідно до вимог статті 55 Основного Закону України.

Крім цього, по справі «ОСОБА_3 проти України» (Заява № 12317/06) рішення від 05.06.2014 року, у п. 73 Европейський суд встановив, що згідно з практикою Суду особа не може бути примусово госпіталізована як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання.

Таким чином факти, викладені в заяві, не знайшли свого підтвердження. В судовому засіданні не було встановлено, що ОСОБА_7, маючи психічний розлад неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Окрім того суду не надано доказів, які б з достовірністю підтверджували, що поведінка ОСОБА_7 в даний час може обумовлювати її небезпеку для себе та оточуючих, що також вбачається з її поведінки в судовому засіданні, а тому суд вважає, що підстав для госпіталізації його у примусовому порядку у психіатричний стаціонар для лікування немає. Примусова госпіталізація ОСОБА_7 при таких обставинах призведе до порушення ст. 29 Конституції України.

Отже, потреба в примусовій госпіталізації ОСОБА_7 заявником не доведена. Психіатричну допомогу остання може отримувати амбулаторно, поза межами психіатричного закладу та перебувати під наглядом опікуна.

Тому заява лікаря-психіатра ОСОБА_6 є не обгрунтованою і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 279-282 ЦПК України та ст. ст. 14, 17, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні заяви завідуючого 2-м відділенням Комунального закладу «Першої обласної спеціалізованої лікарні м.Ромни» ОСОБА_6 про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку ОСОБА_7, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особам які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО

МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ підпис.... ОСОБА_9

ПРИСЯЖНІ : підпис... ОСОБА_1

підпис... ОСОБА_2

Копія вірна:

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_9