Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3159/17 Головуючий у 1-й інстанції: Кіяшко В.О.
Є.У №314/1516/17ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державний реєстратор Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання недійсним та скасувати рішення, визнання недійсним додаткового договору, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом. Зазначав, що 11 серпня 2011 року помер його батько ОСОБА_8, який за нотаріально посвідченим договором оренди, укладеним з Михайлівською сільською Радою 17квітня 2002 року, набув право користування земельною ділянкою водного фонду, площею 0,0500 га, розташованою на території с.Вільноандріївка, Вільнянського району, Запорізької області, строк оренди 50 років. В установленому законом порядку він прийняв спадщину після свого батька, до складу якої крім права користування земельною ділянкою входив також житловий будинок, оформив свої спадкові права на будинок. У березні 2016 року йому стало відомо про те, що рішенням сільської ради від 20 листопада 2012 року № 62 право користування земельною ділянкою, яку орендував його батько, передано ОСОБА_4, про що 5 квітня 2013 року були внесені відповідні зміни до договору оренди. 30 листопада 2015 року відповідні відомості про зміну орендаря були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Посилаючись на те, що в порядку ст.ст.1216, 1218 ЦК України він успадкував після смерті свого батька право користування спірною земельною ділянкою, від оренди не відмовлявся, продовжував користуватися землею, вносив орендну плату у відповідності з умовами договору, просив суд визнати недійсним та скасувати рішення сільської ради від 20.11.2012р. про перехід права на оренду землі до ОСОБА_4, визнати недійсним укладений відповідачами додатковий договір оренди землі №1 від 05.04.2013р., скасувати рішення про державну реєстрацію додаткового договору оренди.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 травня 2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано Рішення Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області «Про перехід права на оренду земельної ділянки гр. ОСОБА_4 від 20.11.2012року за № 62.

Визнано недійсним додатковий договір № 1 від 05.04.2013 року, укладений між Михайлівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області та ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що право оренди земельної ділянки за договором оренди, строк дії якого не скінчився, є майновим правом і після смерті орендаря входить до складу спадкового майна. Оскільки спадкоємці померлого орендаря прийняли спадщину, в установленому законом порядку не відмовлялися від права оренди земельної ділянки, вносили орендну плату, сільська рада не мала права без вилучення землі у спадкоємців орендаря передавати її в оренду іншій особі.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Встановлено, що на підставі рішення 20-ї сесії 23 скликання Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 26 березня 2002 року №13 «Про виділення в оренду земельної ділянки для установки боксу» 17 квітня 2002 року між сільською радою і ОСОБА_8 було укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду строком на 50 років, відповідно до якого останньому передавалась у користування земельна ділянка площею 0,0500 га на території с.Вільноандріївка Вільнянського району Запорізької області з метою установки металевого боксу для зберігання човна та мотора до нього (а.с.5-6).

За пунктом 3 договору орендна плата визначається сторонами в сумі 125 гривень щорічно з урахуванням інфляції, яка вноситься орендарем на рахунок орендодавця не пізніше 31 грудня поточного року. За наступні роки орендна плата повинна погоджуватися до вищевказаного терміну. Розмір орендної плати може бути переглянутий , в тому числі, у випадку підвищення цін, тарифів, збільшення розміру податків на землю. У випадку зміни орендної плати сторона-ініціатор інформує другу сторону не пізніше, ніж за місць.

Пунктом 4 договору оренди орендарю заборонено відчужувати право оренди без письмового дозволу орендодавця.

Умови договору оренди не містять заборони переходу права на оренду земельної ділянки в порядку спадкування.

Договір оренди посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу, зареєстрований у Вільнянській податковій інспекції 18 квітня 2002 року за №16; Вільнянському районному відділі земельних ресурсів за №10 від 18 квітня 2002 року і в Михайлівській сільській раді за №6 19 квітня 2002 року (а.с.6 зворот).

11 серпня 2011 року ОСОБА_8 помер (а.с.7).

На час смерті ОСОБА_8 його син позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, був неповнолітнім, оскільки у травні 2011 року йому виповнилося лише 15 років(а.с.9).

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8, крім позивача, є дружина ОСОБА_5 мати позивача, мешканка с.Вільноандріївка, Вільнянського району, Запорізької області, а також син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає в Російській Федерації.

18 грудня 2014 року державний нотаріус Вільнянської державної нотаріальної контори видав спадкоємцям померлого ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину на 19/25 часток житлового будинку (а.с.8).

Протягом 2012-215 року на виконання умов договору оренди спадкоємці померлого орендаря ОСОБА_8 вносили орендну плату за користування спірною земельною ділянкою. Платником податку у відповідних платіжних документах зазначено орендаря ОСОБА_8, оскільки зміни до договору оренди не вносилися (а.с.10).

16 листопада 2012 року ОСОБА_4 звернувся до голови Михайлівської сільської ради із заявою про внесення змін до договору оренди, укладеного з ОСОБА_8, у звязку зі смертю останнього, і просив визнати його, ОСОБА_4 орендарем за цим договором. (а.с.11).

Рішенням Михайлівської сільської ради №62 від 20 листопада 2012 року «Про перехід права на оренду земельної ділянки до ОСОБА_4Г.» внесено зміни в п.1 договору оренди земельної ділянки в частині орендаря і передано право оренди ОСОБА_4 (а.с.12).

5 квітня 2013 року Михайлівська сільська рада і ОСОБА_4 уклали додатковий договір № 1 до договору оренди від 17 квітня 2002 року, за умовами якого право оренди спірної земельної ділянки перейшло до ОСОБА_4 (а.с.13).

25 листопада 2015 року державний реєстратор ОСОБА_9 Вільнянського районного управління юстиції внесла відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.14).

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Статтею 3 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (стаття 5 цього Закону).

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» в редакції Закону 2002 року на час передачі спірної земельної ділянки в оренду ОСОБА_8, визначено, що договір оренди земельної ділянки укладається у письмовій формі і посвідчується нотаріально за її місцезнаходженням : на строк до 5 років - за бажанням однієї із сторін договору; на строк більше 5 років - в обов'язковому порядку.

Статтею 8 Закону України «Про оренду землі» (в редакції 2008 року) передбачено право орендаря передавати орендовану земельну ділянку в суборенду за умови , якщо це передбачено умовами договору оренди, або за письмовою згодою орендодавця. Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХIV «Про оренду землі» право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи - орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам ЗК України та цього Закону.

Отже, якщо умовами договору оренди земельної ділянки, укладеного сторонами, не передбачається заборона переходу права на оренду в порядку спадкування, то спадкоємці орендаря (фізичної особи - підприємця) після смерті останнього можуть успадкувати право на оренду земельної ділянки, яка є предметом цього договору.

При цьому, за змістом ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється, у тому числі, в разі смерті фізичної особи орендаря за умови відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-375цс15 і у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України являється обовязковою для виконання.

За ст.ст.1218, 1268 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Неповнолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч.2-4 ст.1273 ЦК, якою передбачена така відмова тільки за згодою батьків і органу опіки і піклування. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справ доказів свідчить про те, що до складу спадкового майна, що залишилося після померлого ОСОБА_8, увійшло право оренди спірної земельної ділянки, оскільки умови нотаріально посвідченого договору оренди не містять заборони переходу права на оренду в порядку спадкування, спадкоємці не відмовлялися від виконання умов договору оренди, заяву орендарю про відмову від землекористування не подавали, щороку вносили орендну плату у передбаченому договором розмірі.

Доводи апеляційної скарги про те, що спадкоємці не прийняли спадину на спірну земельну ділянку, оскільки у передбачені законом строки не оформили свої спадкові права і не зверталися до сільської ради із заявою про своє бажання продовжувати орендувати земельну ділянку, є неспроможними, оскільки спростовуються фактичними обставинами справи і не узгоджуються із вищенаведеними нормами спадкового права.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про те, що рішенням сільської ради і укладеним у 2013 році додатковим договором №1 до договору оренди порушені права позивача ґрунтуються на законі і відповідають фактичним обставинам справи.

У відповідності до ст.654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи на те, що за умовами ст.13 Закону «Про оренду землі» (в редакції на час укладання договору) передбачалася обовязкова нотаріальна форма договору оренди при передачі землі у користування на строк 50 років, договір від 17 квітня 2002 року був нотаріально посвідчений, подальші зміни до такого договору, на думку колегія, підлягають внесенню із дотриманням вимог ст.654 ЦК України, тобто нотаріальному посвідченню.

Доводи апеляційної скарги про те, що у спадкодавця не виникло права користування спірною земельною ділянкою, оскільки договір оренди не був зареєстрований, являються неспроможними. Як вбачається із матеріалів справи, договір оренди був зареєстрований у районному відділі Земельних ресурсів у відповідності з положеннями законодавства, що діяло на час його укладання.

Доводи відповідача про те, що позивач не оформив свої спадкові права, не прийняв спадщину на спірну земельну ділянку, також не заслуговують на увагу, оскільки суперечать положенням ст.ст. 1218, 1268 ЦК України, якими забороняється приймати спадщину з умовою чи із застереженням.

У порядку, передбаченому нормами земельного законодавства питання щодо вилучення земельної ділянки у спадкоємців померлого орендаря сільською радою не вирішувалося.

Помилкове посилання суду першої інстанції на ч.1 ст. 770 ЦК України, замість ч.2 ст.770 ЦК не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у звязку з чим був позбавлений права брати участь у судовому засіданні, заявляти клопотання, надавати свої докази, є також безпідставними.

Як вбачається із матеріалів справи, судова повістка про виклик у судове засідання, призначене на 30.05.2017р., була вручена дружині відповідача 19.05.2017р., що узгоджується з положенням ст.76 ч.3 ЦПК України, якою передбачено можливість вручення судової повістки повнолітньому члену сімї. Доводи відповідача в суді апеляційної інстанції про те, що за адресою, на яку направлялися судові повістки, він не проживає, є неспроможними. Із наявних у справі письмових доказів (заяви на адресу сільської ради про зміну умов договору оренди, договору оренди від 05.03.2013р, апеляційної скарги на судове рішення, заяви на адресу апеляційного суду, договору про надання правової допомоги, тощо) вбачається, що зареєстрованим постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_4 є будинок №116 по вул.Фінальній, в м.Запоріжжі, тобто адреса, за якою відповідачеві направлялися судові повістки як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Разом з тим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції допустився помилки і безпідставно стягнув з відповідачів за дві задоволені позовні вимоги по 800 грн., тоді як у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» і приписів ч.2 ст.88 ЦПК України, виходячи із часткового задоволення позову, компенсації підлягали витрати зі сплати судового збору на суму 1280 грн., тобто по 640 грн. з кожного відповідача

За вказаних обставин на підставі ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню по 640 грн. компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді першої інстанції.

В іншій частині рішення суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 травня 2017 року по цій справі змінити в частині розподілу судових витрат, стягнувши з ОСОБА_7 і Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області на користь ОСОБА_3 по 640 грн. (шістсот сорок гривень) судового збору з кожного.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: