Ухвала

іменем україни

20 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Писаної Т.О., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсними правочинів, за касаційною скаргоюОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 09 березня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким він передав, а відповідач отримав від нього 420 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 09 березня 2013 року. Факт надання позики підтверджується розписками від 09 березня 2012 року та 27 грудня 2012 року. У зазначений у договорі час відповідач борг повністю не повернув.

Враховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_4 борг за договором позики у сумі 575 460,64 доларів США, в тому числі неповернену суму позики в розмірі 379 300доларів США, інфляційні втрати у сумі 106 204 долари США, заборгованість за процентами від суми позики у розмірі 73 434,40доларів США, 3 % річних від простроченої суми в розмірі 16522,24долари США та судові витрати по справі.

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання недійсними правочинів.

На обґрунтування позову зазначав, що кошти у сумі 420 000 доларів США ніколи не отримував, через що договір та розписка від 09 березня 2012 року та додаткова угода від 25 жовтня 2013 року є фіктивними.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропеетровська від 22 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 3 030 607 грн та відсотки від простроченої суми у розмірі 58 673 грн 48 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у рахунок повернення боргу за договором позики: 379 000 доларів США - сума позики, 42 481,88 доларів США - відсотки, 9789,06 доларів США - 3 % річних, а всього 432 649,34 доларів США. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором позики, відповідач має повернути залишок боргу у розмірі 3 030 607 грн, оскільки 25 жовтня 2013 року відбулась зміна грошової одиниці основного зобов'язання з валюти на гривню, а стягуючи проценти у загальній сумі 58 673 грн 48 коп., посилаючись на ст. 625 ЦК України фактично стягував 12 % річних за період з 25 жовтня 2013 по 25 квітня 2014 року, а за період з 10 березня 2013 по 25 жовтня 2013 і з 25 квітня 2014 по 22 лютого 2016 року 3% річних.

Апеляційний суд не погодився з такими висновками суду першої інстанції, посилаючись на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», з урахуванням того, що ОСОБА_4 сплачено на погашення суми позики 40 700 доларів США, вважав, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає неповернута частина позики у сумі 379 300 доларів США, проценти за позикою та 3 проценти річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України у доларах США.

Протеповністю погодитись із висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено та з матеріалів справи убачається, що 09 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у письмовій формі був укладений договір позики, згідно з яким позивач передав, а відповідач отримав у борг кошти у сумі 420 000 доларів США, які зобов'язався повернути протягом 12 місяців, а саме до 09 березня 2013 року, про що зазначено в пункті 2 договору. Того ж дня ОСОБА_4 на підтвердження факту укладення договору та отримання коштів власноручно написав розписку, в якій зазначив, що він взяв у борг у ОСОБА_3 420 000 доларів США, та зобов'язується повернути до 09 березня 2013 року.

Відповідно до розписки від 27 грудня 2012 року, написаної власноручно, ОСОБА_4 несе відповідальність за договором позики від 09 березня 2012 року в розмірі 420 000 доларів США, за договором позики від 16 липня 2012 року в розмірі 30 000 доларів США, а також за договором позики від 27 листопада 2012 року в розмірі 9 000 доларів США перед ОСОБА_3, у разі порушення строків повернення боргу, зобов'язався переоформити на ОСОБА_3 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1

25 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладена додаткова угода до договору позики від 09 березня 2012 року, згідно з якою сторони домовились продовжити строк повернення коштів у сумі 3 110 507 грн, що за курсом НБУ складала 389 300 доларів США на строк - 183 дні, при цьому позичальник зобов'язується сплатити відсотки 12 % річних; погашення заборгованості відбувається частинами: 25 грудня 2013 року 79 900 грн, що складає 10 000 доларів США, 25 квітня 2014 року 159 800 грн, що складає 20 000 доларів США.

Статтею 1051 ЦК України встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У постанові Верховного суду України по справі №6-116цс14 викладена правова позиція про те, що відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивний правочин це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України). Відповідно до п.24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними») для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що ОСОБА_4 не посилався на те, що договір позики 09 березня 2012 року та додаткова угода від 25 жовтня 2013 року були укладені під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. На підтвердження своїх доводів про неотримання коштів ОСОБА_4 належних і допустимих доказів не надав.

Апеляційний суд обґрунтовано відхилив посилання ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_3 не надав суду відомостей про джерело отримання валютних коштів. Доводи ОСОБА_4 щодо інших боргових зобов'язань між ним та ОСОБА_3 також обґрунтовано відхиленні, а посилання на те, що додаткова угода вчинена для того, щоб приховати договір позики від 09 березня 2012 року не підтверджено належними і допустимими доказами.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За таких обставин, апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що підстав для визнання договору позики та додаткової угоди від 25 жовтня 2013 року недійсними не вбачається.

Разом з тим, не можна погодитись з висновками суду апеляційної інстанції в частині стягнення боргу за договором позики у іноземній валюті, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладена додаткова угода до договору позики від 09 березня 2012 року, згідно з якою сторони домовились продовжити строк повернення коштів у сумі 3 110 507 грн, що за курсом НБУ складала 389 300 доларів США на строк - 183 дні, при цьому позичальник зобов'язувався сплатити проценти 12 % річних; погашення заборгованості мало відбуватися частинами: 25 грудня 2013 року 79 900 грн, що складало 10 000 доларів США, 25 квітня 2014 року 159 800 грн, що складало 20 000 доларів США.

Проте всупереч вказаним вимогам та нормам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України апеляційний суд не встановив у повному обсязі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дотримався вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема залишив поза увагою зазначені умови договору, які визначені додатковою угодою, а саме повернення коштів у сумі 3 110 507 грн, що за курсом НБУ складало 389 300 доларів США, а тому дійшов помилкового висновку про стягнення суми заборгованості за договором позики у іноземній валюті.

Таким чином, уклавши зазначений договір сторони змінили валюту грошового зобов'язання , що не було враховано судом.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування у цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики скасувати, справу в цій частиніпередати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Т.О. Писана

О.В.Попович