Справа № 461/8475/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3336/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що наказом ОСОБА_4 культури Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №529-к від 26.10.2016 р. позивача звільнено з посади директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича за перебування на роботі у нетверезому стані. Вважає, що процедура звільнення відбувалась на підставі вигаданих фактів з грубим порушенням норм законодавства, оскільки алкогольних напоїв, наркотичних чи інших речовин він не вживав, у стані сп'яніння не перебував. 25.10.2016 року на роботу прийшов з температурою для того, щоб передати заступнику директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича ключі від кабінетів на час його хвороби. Зазначає, що у період з 25 жовтня по 20 грудня 2016 року перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності. Крім цього вказує, що виборний орган (профспілковий представник) первинної профспілкової організації не надавав згоди на його звільнення. Позивач вважає своє звільнення з роботи неправомірним та таким, що порушує його права.

Просив суд:

1) скасувати наказ ОСОБА_4 культури Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №529-к від 26.10.2016 р. про звільнення ОСОБА_5 та поновити на роботі на посаді директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради.

2) стягнути з ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26.10.2016 року по день прийняття рішення суду.

3) стягнути з ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради на користь ОСОБА_5 5000 грн. 00 коп. моральної шкоди.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Вирішено:

- скасувати наказ ОСОБА_4 культури Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №529-к від 26.10.2016 р. про звільнення ОСОБА_5 з посади директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича;

- поновити ОСОБА_5 на роботі на посаді директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради;

- стягнути з ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради на користь ОСОБА_5 27015, 80 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з яких підлягає утриманню прибутковий податок й інші обов'язкові платежі;

- стягнути з ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради на користь ОСОБА_5 500, 00 грн. моральної шкоди;

- вирішено питання судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_5 на роботі на посаді директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради та в частині присудження ОСОБА_5 заробітної плати за один місяць (серпень 2016 року) в розмірі 4395,61 грн., з яких підлягає утриманню прибутковий податок й інші обов'язкові платежі.

Не погоджуючись із даним рішенням, відповідач ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що 26 жовтня 2016 року відповідачем було видано наказ № 529- к про звільнення ОСОБА_5 з посади директора Міського палацу культури ім. Г.Хоткевича за п. 7 ст. 40 КЗпП України. Наголошує, що роз»ясненням Міністрества юстиції України від 01 лютого 2011 року «Про порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» для звільнення працівника з цієї підстави достатньо одноразового вчинення такого факту порушення трудової дисципліни. Підтвердженням факту появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп»яніння може слугувати медичний висновок за результатами огляду працівника, а також акт, який складений керівництвом за участі представника громадськості. ОСОБА_6 перебування ОСОБА_5 на роботі в нетверезому стані таке було підтверджено поясненнями свідків, що були допитані в судовому засіданні, проте судом не було надано належної правової оцінку їх показам.

Також судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_5 25 жовтня 2016 року не ставив до відома нікого щодо перебування в стані тимчасової непрацездатності. В матеріалах справи відсутня медична документація, що стосувалася б 25 жовтня 2016 року, 26 жовтня 2016 року. Зважаючи на те, що про наявність лікарняного листка у позивача, відповідача було повідомлено листом лише 31 жовтня 2016 року, а відтак, в даному випадку вини управління культури в тому, що звільнення позивача відбулося в період його тимчасової непрацездатності немає, оскільки дана обставина не була і не могла бути відомою керівництву управління 25 жовтня 2016 року при складанні акту, 26 жовтня 2016 року при видачі наказу про звільнення та 27 жовтня 2016 року під час перебування в ОСОБА_4 культури жодної інформації про перебування на лікарняному в.о. начальника управління культури ОСОБА_5 надано не було. А відтак, посилання позивача на його незаконне звільнення з цієї підстави є не обґрунтованими, а тому не можуть братися судом до уваги. На думку апелянта, факт наявності у позивача листка непрацездатності не є доказом не перебування його на робочому місці в стані алкогольного сп»яніння.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що з 27 жовтня 2016 року почав спливати термін позовної давності в даній справі, а відтак, суд першої інстанції за наслідками ст. 267 ЦК України повинен був відмовити в задоволенні позовних вимог.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 березня 2017 року скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Встановлено, що ОСОБА_5 з 01 жовтня 1999 року призначено на посаду директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича, що підтверджується наказом начальника відділу мистецтв та організації дозвілля № 71 від 01.10.1999 р. (а.с. 198)

Наказом ОСОБА_4 культури Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради № 529-к від 26.10.2016 р позивач звільнений з посади директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича за перебування на роботі в нетверезому стані на підставі п.7 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6).

При цьому, в період з 25.10.2016 р. по 28.10.2016 р. включно, з 29.10.2016 р. по 03.11.2016 р. включно, з 04.11.2016 р. по 18.11.2016 р. включно, з 21.11.2016 р. по 25.11.2016 р. включно, з 26.11.2016 р. по 30.11.2016 р. включно, з 01.12.2016 р. по 09.12.2016 р. включно, з 10.12.2016 р. по 19.12.2016 р. включно позивач був звільнений від роботи згідно з листками непрацездатності серії АГС №522010, серії АГС №468499, серії АГС №097602 (а.с.8-10).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з наступного.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. В порушення цих вимог позивач був звільнений в період його тимчасової непрацездатності і тому підлягає поновленню судом на роботі.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що позивач отримав наказ про звільнення 01.12.2016 року, до суду звернувся 22.12.2016 року, трудова книжка не видавалась. Отже, твердження представниці відповідача про те, що позивач пропустив строк звернення до суду є необґрунтованими.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення вимог про скасування наказу та поновлення ОСОБА_5 на роботі на посаді директора Міського палацу культури ім. Гната Хоткевича ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради.

Вирішуючи питання стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 235 КЗпП України відповідно до якої при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 27.10.2016 р. по день винесення рішення судом 09.03.2017 р. в розмірі 27015 грн. 80 коп.

Згідно з п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення в частині присудження позивачу заробітної плати за один місяць в розмірі 4395 (чотири тисячі триста девяносто п'ять) гривень 61 коп. та про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд прийшов до висновку що незаконним звільненням відповідач грубо порушив конституційне право позивача на працю. Усвідомлення факту незаконного звільнення, позбавлення роботи та заробітку негативно впливає на його психологічний стан пригнічує його, порушено його сталий уклад життя, він змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя в сімї та суспільстві.

Як роз»яснено у п.9 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (із змінами і доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Визначаючи розмір суми моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд керувався конкретними обставинами справи. Враховуючи глибину заподіяної моральної шкоди, ступеня вини відповідача, вимоги розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що заявлена в позові сума в розмірі 5000 грн. є завищеною. І з урахуванням вищезазначених обставин прийшов до правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 500 грн. моральної шкоди.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 березня 2017 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 культури департаменту розвитку Львівської міської ради - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_7