Справа № 375/745/17 Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/4396/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 28.09.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Лівінського С.В.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 27 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним:

Позивачу належав на праві власності житловий будинок № 121 по вул. Висока в с. Житні Гори Рокитнянського району Київської області. 20.02.1998 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_4, яка була мешканкою м. Києва. 29.11.2005 року на пропозицію відповідачки він погодився на оформлення договору довічного утримання, переоформив вказаний житловий будинок на неї. У нотаріуса при підписанні договору він його не перечитував, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Після цього він продовжив проживати разом з відповідачкою у вказаному будинку. В березні 2016 року позивач дізнався, що відповідачка 03.12.2015 року подарувала спірний будинок своїй доньці ОСОБА_5 Іншого житла позивач не має.

Оскільки він уклав договір дарування під впливом помилки, помиляючись щодо правової природи правочину, позивач просив суд визнати спірний договір дарування від 29.11.2005 рокунедійсним.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 27 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач та його представник ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просять рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов. Обґрунтували апеляційні скарги тим, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи позовної заяви, а саме: ОСОБА_2 уклав договір дарування під впливом помилки, оскільки вважав, що уклав договір довічного утримання. При цьому він є особою похилого віку, іншого житла не має, переніс інсульт та має інші захворювання, відтак мав надію на постійне піклування відповідачки та її доньки. При цьому при вирішенні справи суд не сприяв повному і всебічному зясуванню її обставин. На підставі наведеного вважають висновки суду такими, що не відповідають вимогам закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає наведеним вимогам, відтак підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Ст. 3 ЦПК України встановлено, що особа в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування судом самостійно таких доказів було б порушенням принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на наведену норму, саме позивач мав обрати та представити до суду належні та допустимі докази з приводу того, що є предикатом доказування, а саме наявність помилки щодо характеру правочину, який фактично було укладено, а також наміри укласти саме договір довічного утримання. В той же час таких доказів з цього приводу до суду представлено не було, у звязку з чим доводи позивача залишилися недоведеними, відтак не могли бути прийняті судом. Саме у звязку з недоведеністю посилань позивача суд першої інстанції й відмовив у задоволенні позову, з чим в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. Не було представлено таких доказів й при апеляційному перегляді справи, а доводи апеляційних скарг фактично повторюють доводи позовної заяви та не спростовують відповідності висновків суду першої інстанції.

Окрім наведеного, зважає колегія суддів й на протирічливість позиції позивача, який з однієї сторони, посилається на необхідність та бажання при укладенні договору отримати утримання від своєї дружини, з іншої сторони, вказує, що на той час саме він утримував всю сімю. Окрім того, в ході апеляційного розгляду позивач стверджував, що підписав договір дарування під впливом «шантажу» з боку дружини, що також спростовує його посилання на укладення договору саме під впливом помилки щодо його правової природи.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду й порушень процедури розгляду справи, які б у відповідності до положень ч. 3 ст. 309 ЦПК України могли б стати підставою для скасування або зміни рішення.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Згідно положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_6