Провадження № 22ц/790/3773/17 Головуючий 1-ї інстанції Уварова Ю.В.
Справа № 613/1234/16-ц Доповідач Бровченко І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Бровченко І.О.,

суддів колегії ОСОБА_1, ОСОБА_2,

при секретарі Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Богодухівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту частково недійсним та усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати частково недійсним заповіт від 26 лютого 2015 року від імені ОСОБА_5 в частині спадкування майна ОСОБА_4 та усунути останню від спадкування майна ОСОБА_5

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що є онукою померлого ОСОБА_5

28 листопада 2015 року внаслідок ДТП помер батько позивачки ОСОБА_6, а 14 січня 2016 року помер його батько, дідусь позивачки, ОСОБА_5

30 січня 2016 року позивачка звернулась до Богодухівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті діда ОСОБА_5 і дізналася про заповіт ОСОБА_5, складений 26 лютого 2015 року на імя її батька ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в рівних частках на все належне йому майно.

Заповіт ОСОБА_5 вважає недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.231, ч.1 ст.233, ч.2 ст.1257 ЦК України, так як він вчинений проти його справжньої волі, під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах.

Крім того зазначає, що відповідач ОСОБА_4, з якою дід разом проживав, не має права на спадкування після його смерті з підстав, передбачених ч.1, 2 ст.1224 ЦК України, так як не сповістила родичів про погіршення його стану здоровя в останні дні життя, не викликала лікаря в день його смерті та не повідомила правоохоронні органи про його смерть, а також перешкоджала ОСОБА_5 скласти новий заповіт на імя позивачки, чим сприяла збільшенню своє частки у спадщині.

З урахуванням викладеного вважає, що заповіт має бути визнаний недійсним в частині, яка складена на імя ОСОБА_4, а сама відповідачка має бути усунена від права на спадкування майна ОСОБА_5

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Богодухівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту частково недійсним та усунення від права на спадкування відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_5 помер 14 січня 2016 року.

26 лютого 2015 року ОСОБА_5 склав заповіт, згідно якого спадкоємцями всього мана, яке буде належати йому на день смерті, де б те не містилось та з чого б воно не складалось, а також всього того, що згідно із законодавством України може бути успадкованим у повному обсязі, він в рівних частках заповів сину ОСОБА_6 та громадянці ОСОБА_4

28 листопада 2015 року помер ОСОБА_6, спадкоємцем якого є його донька ОСОБА_3

30 січня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Богодухівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Згідно Свідоцтва на право власності на спадщину за заповітом від 19 серпня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 1-1492, ОСОБА_4 отримала спадщину, яка складається з суми грошових вкладів у розмірі 23510 грн. 84 коп., що знаходяться на зберіганні у ТВБВ № 10020/0403 філії Харківського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів того, що заповіт вчинений проти справжньої волі ОСОБА_5 під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах. Доказів підтверджуючих, що відповідач ОСОБА_4 свідомо ухилявся від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця, який через тяжкі численні хвороби перебував у безпорадному стані, відповідач ОСОБА_4 умисно перешкоджала ОСОБА_5 скласти новий заповіт або умисно позбавила життя спадкодавця, матеріали справи не містять.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка.

Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України не встановив обставин нікчемності правочину, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою (ч. 1 ст. 304 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч.1 ст.1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст.215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, пунктами 4-6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК

Заявляючи вимогу про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_3 посилалася на порушенням вимог ч. 1 ст. 231, ч. 1 ст. 233, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, оскільки вважала, що заповіт вчинений проти справжньої волі, під впливом тяжких обставин та вкрай невигідних умовах.

З матеріалів справи в вбачається, що судом першої інстанції не розглядались вимоги про встановлення нікчемності правочину, на нікчемність правочину для обгрунтування позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним позивач не посилалась.

Враховуючи, що вимоги про нікчемність правочину судом першої інстанції не розглядались та позивач при зверненні до суду першої інстанції в обгрунтування позовних вимог не посилався на нікчемність правочину згідно вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України, справа розглянута в межах заявлених вимог, відсутні підстави для скасування судовою колегією рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 303, 309 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 процесуальне рішення суду, прийняте по суті розглянутого ним питання не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного його вирішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: