Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/4514/16-ц Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 44 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей Житомирської міської ради про виселення, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 15 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей Житомирської міської ради про виселення. Вказувало, що 04.04.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ZRZ0GK00003699, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 50 000 доларів США, строком до 03.04.2027 року, та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №ZRZ0GK00003699 від 04.04.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки №ZRZ0GK00003699 від 04.04.2007 року. Згідно з п. 33.3 договору іпотеки ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 63,68 кв.м., житловою площею 37,60 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25.11.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 63,68 кв.м., житловою площею 37,60 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначало, що відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житлові будинки чи житлові приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просило виселити ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, які зареєстровані та проживають у квартирі №154 розташованій за адресою: м. Житомир, проспект Миру, 25.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 15 червня 2017 року відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, 04.04.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ZRZ0GK00003699, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 50 000 доларів США строком до 03.04.2027 року, зобов'язання за яким було забезпечено договором іпотеки №ZRZ0GK00003699 від 04.04.2007 року. Згідно з п. 33.3 договору іпотеки ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 63,68 кв.м., житловою площею 37,60 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, 1/4 частини якої належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду 21.08.2002 року за № 41862 , 3/4 частини квартири належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 04.04.2007 року посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та внесеним в реєстр за № 4915.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25.11.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ZRZ0GK00003699 від 03.04.2007 року, яка станом на 27.04.2012 року становить 81 649,54 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 63,68 кв.м., житловою площею 37,60 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

22.01.2016 року банк надіслав ОСОБА_1 вимогу про добровільне звільнення ним та всіма зареєстрованими особами предмету іпотеки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги банк посилався на те, що відповідачі добровільно не виселяються з вказаної вище квартири.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і нормастатті 109 ЖК УРСР.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд першої інстанції встановив, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому висновок про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла є правильним.

За таких обставин, суд першої інстації з врахуванням вимог ст.109 ЖК УРСР та ст.ст.39,40 Закону України «Про іпотеку» обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

З огляду на наведене, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов вказаного висновку при повному, всебічному та об'єктивному з'ясуванні обставин справи, прав і обов'язків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, з'ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Тому, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які апелянт посилається на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді