Провадження № 2/201/839/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк про визнання недійсним договору іпотеки, про визнання недійсним додаткового договору іпотеки, про визнання недійсною іпотеки нерухомого майна, скасування запису про державну реєстрацію іпотеки, скасування запису про державну реєстрацію обтяження (заборони)

ВСТАНОВИВ:

16.12.2016р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», відповідно до якого, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати недійсним Договір іпотеки від 29.06.2005р. разом з усіма додатковими угодами, в тому числі додатковим договором від 27.09.2012р., визнати недійсною іпотеку нерухомого майна ОСОБА_1 за ОСОБА_2 іпотеки від 29.06.2005р. та за додатковим договором від 27.09.2012р., скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію іпотеки: 14342212 та запис про реєстрацію обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно №14342241.

25.05.2017р. позивачем були уточнені позовні вимоги (а.с. № 167-168).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що між АКБ «ХФБ Банк України», правонаступником якого є ПАТ «УніКредит Банк», правонаступником якого є відповідач, і ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» був укладений кредитний договір № 365-СВ від 29.06.2005р., відповідно до якого ПАТ «Укрсоцбанк» надало, а ПАТ «ІФАЗ» отримало грошові кошти в певній обумовленій договором сумі.

А 29.06.2005р. з метою забезпечення зобовязань ПАТ «ІФАЗ» перед відповідачем між ним та позивачем в особі представника за дорученням ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки, відповідно до якого позивач передав в іпотеку нерухоме майно.

Також позивач посилався на те, що вказував як гр. ОСОБА_3, так і представникам відповідача, що він не згоден укладати та підписувати Договір іпотеки без особистого ознайомлення з усіма умовами ОСОБА_2 іпотеки і кредитного договору. Також неодмінною вимогою для укладання ОСОБА_2 іпотеки мало бути зрозумілість та чіткість умов кредитного договору для нього та позичальника - ПАТ «ІФАЗ». У підсумку Договір іпотеки був підписаний без відома позивача та з ним не погоджений.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилався на рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р.

Позивач також вказував на невідповідність ОСОБА_2 іпотеки ст.ст. 60, 61 Закону Україхни «Про банки і банківську діяльність», а саме на відсутність в оспорюваному договорі застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення.

Враховуючи вищевикладені аргументи, позивач вважає, що Договір іпотеки має бути визнаний судом недійсним, як такий, який суперечить положенням законодавства та не відповідає волевиявленню учасників правочину. А у звязку із визнанням недійсним ОСОБА_2 іпотеки має бути визнана припиненою іпотека, скасовано записи про іпотеку та про обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 (діє за довіреністю від 13.01.2015р. - а.с. № 199) в ході судового розгляду справи позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на задоволенні позову.

Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» - ОСОБА_5 (діє за довіреністю від 26.04.2016р. а.с. №198) в ході судового розгляду справи заперечував проти задоволення позовних вимог.

Сторона відповідача не згодна з позовом в частині посилання на невідповідність умов ОСОБА_2 іпотеки вимогам закону, оскільки в силу приписів ч. 2, 3 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Також відповідач зазначав, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України. Не погоджувався і з висновками про невідповідність ОСОБА_2 іпотеки вимогам ст.ст. 60, 61 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», оскільки на думку відповідача вказані норми закону не розповсюджують свою дію на такий вид договорів, як договори іпотеки.

Безпідставними вважав і твердження позивача в частині незрозумілості для нього вимог спірного ОСОБА_2 іпотеки, а посилання на зміст рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року - необґрунтованим.

Представник відповідача суду надавав двічі письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що категорично не згоден із вимогами позовної заяви, а позов вважає необґрунтованим, безпідставним, у звязку із чим просив відмовити у його задоволенні (а.с. № 54-56, 111-114).

Також в ході розгляду справи представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки на його думку позивачу було відомо про наявність спірного ОСОБА_2 іпотеки та записів про обтяження нерухомого майна починаючи з дати його укладання, а саме з 29.06.2005р. (а.с. № 52).

Суд ухвалою від 19.07.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) з огляду на положення ст. 35 ЦПК України було відмовлено ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» у залученні їх до справи в якості 3-ї особи на боці відповідача, що не заявляє самостійних вимог (а.с. № 90-91, 186зв.). Суд ухвалою від 10.10.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) було відмовлено ПАТ«Івано-Франківський арматурний завод» в повторному розгляді цього клопотання, оскільки воно вже розглядалось 19.07.2017р. та нових аргументів не містить (а.с. № 195-196, 201зв.).

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному зясуванню всіх обставин справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником нерухомого майна, що розташоване за адресою: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ), площа Соборна (Жовтнева), буд. 1, а саме: адміністративні приміщення частину будівлі літ. А-3, А14, нежитлові приміщення поз. І, ІІ, ІІІ, 117-133, 217-239, IY.Y. 316-334, YI, YII, 401-406, YIII у підвалі, на першому, другому, третьому та четвертому поверхах, загальною площею 1024,5 кв.м., і ганок а2, а3. приямки а4, а5, а6 у загальному користуванні поз. 113-116, 216, 314, ганок а. (частина будівлі літ. А-3, А1-4, нежитлові приміщення, обєкт житлової нерухомості: Ні. Загальна площа: 1 024,5 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28.10.2003р., серія САА №082565, виданим виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради.

29.05.2005р. між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності від 31.05.2005р., посвідченої приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6 та зареєстрованої в реєстрі за №7908, було укладено Договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі під номером 2856. На договорі приватним нотаріусом здійснено запис про накладення заборони відчуження нерухомого майна.

Відповідно до п. 1.2. ОСОБА_2 іпотеки встановлено, що іпотека забезпечує сплату виконання позичальником - Публічним акціонерним товариством «Івано-Франківський арматурний завод» - зобовязань із повернення кредитних коштів, а також відсотків, комісійних та інших витрат, що належать до сплати відповідно до кредитного договору № 365-СВ від 29.06.2005р., укладеного з Акціонерним комерційним банком «ХФБ Банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УніКредит Банк», правонаступником якого є відповідач.

Відповідно до наданої до суду Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо нерухомого майна розташовано за адресою: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ), площа Соборна (Жовтнева), буд. 1, відображено, що позивач дійсно є власником нерухомого майна. Також в розділах: «Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки» та «актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень» відображено, що належне ОСОБА_1 нерухоме майно має обтяження та заборони, підставою для внесення яких є Договір іпотеки, серія та номер: реєстраційний номер 2856, ВСІ 20, виданий 29.06.2005р. приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, додатковий договір іпотеки, серія та номер: 3153, виданий 27.09.2012, видавник: приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_8

Судом також були досліджені надані в матеріали справи копії додаткових угод/договорів про внесення змін і доповнень до ОСОБА_2 іпотеки №1 від 16.08.2006 р., №2 від 27.08.2007р., №3 від 25.07.2008р., №4 від 04.12.2008р., №5 від 01.10.2009р., №6 від 10.12.2009р., №7 від 13.04.2010р., №8 від 02.11.2010р., №9 від 27.01.2011р., №11 від 12.08.2011р., №12 від 27.09.2012р.

Як і Договір іпотеки, всі вищевказані додаткові угоди/договори про внесення змін і доповнень до ОСОБА_2 іпотеки були посвідчені нотаріально та підписані від імені ОСОБА_1 його представниками - гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_9.

Суд звернув увагу та той факт, що ОСОБА_1 особисто не підписав жодного документа, що стосується укладання та дії ОСОБА_2 іпотеки.

Досліджені судом довіреності, на підставі яких діяли представники позивача, укладаючи Договір іпотеки та вносячи до нього зміни, не містять жодних конкретних доручень на укладання іпотечного договору саме з відповідачем, а лише загальні положення в частині надання повноважень на укладання угод від імені позивача.

Довіреності від 27.06.2008р. та від 02.04.2009р. взагалі не містять інформації щодо надання будь-яких повноважень саме щодо нерухомого майна. В них зазначено лише про право укладати та підписувати договори (угоди), в тому числі іпотеки, повязані з реалізацією інтересів довірителя, від його імені.

А враховуючи той факт, що позивач не є позичальником за кредитним договором, суд ставить під сумнів справжність волевиявлення та дійсність інтересів ОСОБА_1 щодо передачі власного нерухомого майна в забезпечення виконання зобовязань певною юридичною особою.

Відповідачем також жодним чином не спростовані викладені в позовній заяві тезиси позивача щодо того, що ОСОБА_1 дізнався про факт укладання оспорюваного ОСОБА_2 іпотеки лише після отримання вимоги відповідача про виконання порушеного зобовязання від 15.04.2014р. (вих.08.42-186/67-6788), а також той факт, що позивач не був ознайомлений з умовами кредитного договору та укладеного в його забезпечення ОСОБА_2 іпотеки.

При цьому суд погоджується із наявністю обєктивного права позивача бути ознайомленим із умовами кредитного договору, позивач мав бути ознайомлений співробітниками відповідача з його умовами.

Так саме безспірним є і право позивача в повній мірі бути ознайомленим з умовами укладеного ОСОБА_2 іпотеки. Це право позивача прямо кореспондується із наявністю обовязка у відповідача забезпечити додержання такого права в момент укладання відповідних договорів.

Натомість матеріали справи жодним чином не підтверджують факт здійснення відповідачем дій, спрямованих на ознайомлення ОСОБА_1 із умовами вищевказаних договорів, розяснення особливостей їх дії, наслідків порушення їх виконання, тощо.

Надані відповідачем до матеріалів справи протоколи засідання керівних органів позичальника за кредитним договором - ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод», членом яких в той чи інший час був і позивач, не можуть бути беззаперечним доказом ознайомлення позивача із умовами кредитного договору чи укладеного від його імені ОСОБА_2 іпотеки, оскільки вказані документи містять лише загальні посилання на вказані угоди, а тому суд вважає такі докази недостатніми. Тим більше, що в судовому засіданні представник позивача взагалі вказував на те, що надані документи не підписувались його довірителем.

Відповідно до правових висновків, зроблених Конституційним судом України в рішенні від 10.11.2011р. № 15-рп/2011 «У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)» визначено наступне:

«Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень ЦК України.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.»

На необхідності врахування висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011р. N 15-рп/2011, вказує і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Посилання відповідача на зміст п. 1.2. ОСОБА_2 іпотеки, як на підтвердження факту ознайомлення позивача із умовами кредитного договору не можуть бути прийнятими судом до уваги, враховуючи, що позивач особисто не підписав такий договір та додаткові угоди/договори про внесення змін і доповнень до нього.

Суд також погоджується із позицією позивача, що видані від його імені довіреності, хоч і надавали повноваження представникам вчиняти певні правочини, проте їх існування само по собі не є доказом того, що позивач надав свою згоду саме на укладання оскаржуваного ОСОБА_2 іпотеки в поточній редакції та погоджувався із його умовами, так саме як і з умовами кредитного договору.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 237 Цивільного кодексу України:

1. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

3. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину (ч. 1, 2 ст. 241 ЦК України).

Отже, суд приходить до висновку, що не дивлячись на факти укладання від імені позивача ОСОБА_2 іпотеки та додаткових угод/договори про внесення змін і доповнень до нього, фактично позивач з його умовами ознайомлений не був, а про існування такого договору дізнався лише після отримання письмової вимоги відповідача про виконання порушеного зобовязання від 15.04.2014р. (вих.08.42-186/67-6788).

Саме отримання вищевказаної вимоги про виконання порушеного зобовязання, в якій відповідач з посилання на зміст ОСОБА_2 іпотеки вимагав від позивача сплатити заборгованість за кредитним договором замість ПАТ «ІФАЗ» в розмірі 43 289 183грн.90коп., є єдиним фактом, існування якого не спростовується сторонами по справі.

Саме тому суд погоджується із твердженнями позивача, що моментом, коли позивач дізнався про порушення свого права, є момент отримання вимоги від відповідача.

Відповідачем така позиція позивача належними доказами не спростована.

Суд також бере до уваги пояснення представника позивача, який зазначив, що в силу характеру використання переданого в іпотеку нерухомого майна, а саме передача приміщень в оренду, позивач протягом всього періоду з моменту укладання ОСОБА_2 іпотеки його представником міг не знати про існування такого договору та наявність обтяження майна.

За весь час з дати укладання спірного ОСОБА_2 іпотеки будь-яких правочинів щодо нерухомого майна позивачем вчинено не було, підтвердженням чого є відсутність будь-яких записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна.

У звязку із вищевикладеними встановленими судом фактами, суд не приймає доводи відповідача, викладені в обґрунтування заяви про застосування спливу строку позовної давності, та вказує на відсутність підстав для застосування строків позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про застосування спливу строку позовної давності, суд бере до уваги положення ч. 1 ст. 261 ЦК України, відповідно до яких перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Щодо невідповідності ОСОБА_2 іпотеки вимогам Закону України «Про банки і банківську діяльність», суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1. ст. 60 вказаного Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третіми особами при наданні послуг, є банківською таємницею.

Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про стан рахунків клієнтів, у тому числі стан кореспондентських рахунків банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; 3) фінансово-економічний стан клієнтів; 4) системи охорони банку та клієнтів; 5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; 6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; 7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню 8) коди, що використовуються банками для захисту інформації.

Банки за приписом п. 4 ч. 1 ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» прямо зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом.

З аналізу зазначених статей спеціального закону в сфері банківської діяльності вбачається, що обовязок забезпечення збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення шляхом застосування відповідних застережень у договорах із клієнтами покладається на банки.

Тобто у правовідносинах, що розглядаються, саме відповідач повинен був забезпечити додержання вказаних вимог закону.

Натомість, умови оспорюваного ОСОБА_2 іпотеки застережень щодо нерозголошення банківської таємниці не містять.

Суд не може погодитись із запереченнями відповідача щодо того, що вказані норми Закону України «Про банки і банківську діяльність» не розповсюджують свою дію на такий вид договорів, як договори іпотеки, оскілки відповідно до ст. 2 вказаного Закону встановлено, що терміни у його тексті вживаються у такому значенні:

банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків;

клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

А згідно зі ст. 3 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закон регулює відносини, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків. Відповідні положення цього Закону поширюються також на окремі зобов'язання і відповідальність інших осіб, діяльність яких пов'язана з функціонуванням банків.

Також необхідно враховувати і положення ч.1 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Статті 15, 16 ЦК України передбачають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або з законом (ст. 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (ч. 1. ст. 628 ЦК України).

Стаття 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. (ч. 1-3 ст. 203 ЦК України).

Проаналізувавши наявні у справі докази та обставини справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на вищенаведених норми спеціального та загального законодавства, суд приходить до висновку про невідповідність умов спірного ОСОБА_2 іпотеки вимогам законодавства, порушення прав та законних інтересів позивача при його укладанні, що полягає у дисбалансі умов договору, а також враховуючи дефекти у питаннях дійсного волевиявлення позивача на укладання договору та наявності необхідного обсягу повноважень у представників, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, в частині визнання ОСОБА_2 іпотеки від 29.06.2005р., з усіма додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін і доповнень, укладеними між сторонами, є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а, відтак, такими, що підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині визнання припиненою іпотеки та скасування записів про іпотеку і обтяження, є нерозривно повязаними із питанням визнання недійсним самого ОСОБА_2 іпотеки, а тому також підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову в розмірі 1102грн.40коп. та заяви про забезпечення позову в розмірі 275грн.60коп. (а.с. № 2, 3, 37), а разом 1378грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 26, 203, 209, 215, 237, 239, 241, 261, 628, 638 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57-60, 88, 169, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору іпотеки, про визнання недійсним додаткового договору іпотеки, про визнання недійсною іпотеки нерухомого майна, скасування запису про державну реєстрацію іпотеки, скасування запису про державну реєстрацію обтяження (заборони) - задовольнити.

Визнати недійсним Договір іпотеки від 29.06.2005р., який було укладено між Акціонерним комерційним банком «ХФБ Банк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УніКредит Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі під номером 2856, з усіма додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін і доповнень.

Визнати недійсним додатковий договір іпотеки (договір про внесення змін і доповнень) від 27.09.2012р., який було укладено між Публічним акціонерним товариством «УніКредит Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі під номером 3153, з усіма додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін і доповнень.

Визнати недійсною іпотеку нерухомого майна за адресою: м. Дніпро (Дніпропетровськ), площа Соборна (Жовтнева), будинок 1 (один) за ОСОБА_2 іпотеки від 29.06.2005р. з усіма додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін і доповнень, укладеним між Акціонерним комерційним банком «ХФБ Банк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УніКредит Банк», правонаступником його є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованим в реєстрі під номером 2856.

Визнати недійсною іпотеку нерухомого майна за адресою: м. Дніпро (Дніпропетровськ), площа Соборна (Жовтнева), будинок 1 (один) за додатковим договором іпотеки (договором про внесення змін і доповнень), укладеним між Публічним акціонерним товариством «УніКредит Банк», правонаступником його є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованим в реєстрі 27.09.2012р. під номером 3153.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію іпотеки №14342212 (перенесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з Державного реєстру іпотек, реєстраційний номер іпотеки 2135273, дата реєстрації 29.06.2005р.).

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію обтяження (заборони) №14342241, (перенесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, реєстраційний номер 2133371, дата реєстрації 29.06.2005р.).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП- НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378грн.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Н.В.Ткаченко