АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

20 липня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів -Слюсар Т.А., Соколової В.В.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року,

встановила:

у березні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Заочним рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, 09 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована до квартири як дружина сина позивача - ОСОБА_3 Позивач вказувала, що шлюб між її сином та відповідачем розірвано, з січня 2015 року ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає, а тому просила визнати її такою, що втратила право користування житлом.

Заочним рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає у належній позивачу квартирі понад один рік. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад рік, не з'ясовано всі обставини, які мають значення для розгляду справи. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності. 09 жовтня 2010 року до спірної квартири була зареєстрована дружина сина власника квартири - відповідач ОСОБА_2

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 29 березня 2016 року, копія якого міститься в матеріалах справи, шлюб між сином позивача - ОСОБА_3, який є третьою особою у справі, та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано. Як вбачається зі змісту вказаного рішення, ОСОБА_3 при зверненні до суду зазначав, що подружжя не проживає разом з лютого 2016 року, ОСОБА_2 вказувала, що не проживає з ОСОБА_3 з березня 2016 року. Допитаний в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції в якості третьої особи у справі ОСОБА_3 з приводу зазначеного у рішенні Святошинського районного суду м.Києва від 29 березня 2016 року надати пояснень не зміг. Рішення суду ОСОБА_3 не оскаржувалось та набрало законної сили 11 квітня 2016 року. З позовом про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою ОСОБА_1 звернулась до суду 30 березня 2016 року .

Позивачем при зверненні до суду з позовом було надано акт ЖБК «Алмаз-2», складений на підтвердження того, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає з січня 2015 року, а особисті її речі у квартирі відсутні. Однак, вказаний акт датований 07 березня 2016 року, а тому не може свідчити про те, що станом на січень 2015 року відповідач не проживала у спірній квартирі. Інших доказів на підтвердження того, що відповідач не проживала у спірній квартирі протягом року позивачем при зверненні до суду з позовом не надано.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було допитано свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки матеріали справи свідчать про те, що в судовому засіданні у суді першої інстанції 20 лютого 2017 року позивач ОСОБА_1 була присутня, однак клопотань про допит вказаних осіб у якості свідків не заявляла, їх явку до суду не забезпечила.

За таких обставин, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а а заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 759/4874/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4913/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.