Провадження № 2/522/5318/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Тарасова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Бондаренко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР про відібрання дітей, визначення місця проживання дітей разом із матірю та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, по якому просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з позивачем; визначити місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із позивачем.

ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву, по якій просила суд відібрати у ОСОБА_2 дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та передати дітей на проживання та виховання матері ОСОБА_5; визначити місце проживання дітей разом з матірю - ОСОБА_1; стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 3 000 грн. щомісяця на кожну дитину, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення ними повноліття.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2017 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

ОСОБА_1, звертаючись до суду, свої вимоги обґрунтовувала тим, що сторони по справі почали проживати спільно однією сімєю без офіційної реєстрації шлюбу восени 2003 року.

Від відповідача позивачка народила двох дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3; доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.

В період з 24.07.2016 р. по теперішній час діти проживають разом з відповідачем, який перешкоджає позивачці бачитись з дітьми.

13.12.2017р. відповідач звернувся до позивачки з вимогою надати згоду на виїзд дітей за кордон терміном на 23.12.2016 по 23.01.2017 р.р. Взамін на цю дію, відповідач обіцяв позивачці надати можливість побачитись з дітьми. Своєї обіцянки позивач не виконав.

Окрім цього, по закінченню терміну дії наданої згоди на виїзд дітей за кордон, відповідач не здійснив повернення дітей до їх місця проживання. За фактом викрадення дітей позивачка звернулась із повідомленням до Приморського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області, на підтвердження чого їй видано талон - повідомлення №066079 від 26.01.2017 р..

Позивач зазначає, що її права, як матері дітей, порушені. Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач до судового засідання не зявився, про дату, час та місце проведення якого повідомлений належним чином.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР надав висновок про доцільність визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матірю ОСОБА_1.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає за можливе позов задовольнити частково, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями СК України.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

Позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Від даних відносин мають спільних дітей:

-сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 692.

-доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, свідоцтво про народження видане Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_5 реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 7754.

Звертаючись до суду, позивач зазначає, що після народження другої дитини - доньки Амєлії, життя з відповідачем стало ускладнюватись. Однак, враховуючи те, що у сторін є спільні діти, позивачка як мати намагалась зберегти сімю, не зважаючи на періодичні прояви агресії та застосування фізичної сили по відношенню до неї з боку відповідача.

Станом на 24.07.2016 р. сторони по справі проживали разом на житловій площі квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1. Дана квартира належна матері відповідача - ОСОБА_6.

24.07.2016 року після чергової зміни настрою, скандалу відповідач вигнав її із зазначеної квартири, самовільно визначив місце проживання дітей разом з ним.

За даним фактом позивачка звернулась до Приморського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області з відповідною заявою стосовно протиправних дій відповідача, на підтвердження чого їй видано талон-повідомлення №029399 від 24.07.2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

Таким чином, до згоди в питаннях місця проживання та матеріального утримання дітей сторони по справі не дійшли, жодних угод з цього приводу між сторонами не укладалось, відповідачем протиправно відібрано дітей від матері.

13.12.2016 р. відповідач звернувся до позивачки з вимогою надати згоду на виїзд дітей за кордон терміном на 23.12.2016 по 23.01.2017 р.р. Взамін на цю дію, відповідач обіцяв позивачці надати можливість побачитись з дітьми. Своєї обіцянки позивач не виконав. По закінченню терміну дії наданої згоди на виїзд дітей за кордон, відповідач не здійснив повернення дітей до їх місця проживання. За фактом викрадення дітей позивачка звернулась із повідомленням до Приморського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області, на підтвердження чого їй видано талон - повідомлення №066079 від 26.01.2017 року.

Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно п.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Позивачем до суду наданий витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання з якого вбачається, що вона зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, де також зареєстровані діти, що підтверджується довідкою випискою з домової книги про склад сімї та реєстрацію № 1708 від 10.10.2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_2 на даний час перебуває під вартою в ОУВП-21 Одеської області згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 31.08.2017 року по кримінальному провадженню відносно ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України.

З метою встановлення доцільності проживання малолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матірю ОСОБА_1 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси витребувано з Органу опіки та піклування приморської районної адміністрації ОМР висновок.

З наданого до суду висновку від 21.09.2017 року № 01-11/1857 вбачається, що малолітні діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на даний час проживають разом з матірю ОСОБА_1, батько дітей на даний час перебуває під вартою. Зазначено, що рада опіки та піклування вважає за доцільне на теперішній час визначити місце проживання дітей разом з матірю ОСОБА_1.

Чинне законодавство України сприяє трактуванню дитини як рівноправного члена сімї стосовно вирішення умов її життя, як того, хто має власну гідність і право на повагу до неї, право на власну думку і право на протест.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає дитинство як період розвитку людини до досягнення повноліття. Водночас дитинство це й особливий біопсихосоціально-правовий стан людини. У преамбулі Конвенції про права дитини зазначено, що дитина потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Права та обовязки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану.

Загальними підставами виникнення прав та обовязків матері, батька і дитини є: походження дитини, тобто наявність кровного споріднення між нею та матірю, батьком; реєстрація цього походження у порядку, встановленому законом.

Як вбачається з положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Однією із загальних засад регулювання сімейних відносин є рівність прав та обовязків жінки та чоловіка. Батьківські права як загальна категорія походить від слова «батьки», а отже, їх носіями є мати і батько в рівні мірі.

Батьки зобовязанні піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також батьки зобовязані поважати дитину.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Як записано у ст. 5 Хартії прав сімї від 1983 року, оскільки батьки дали життя своїм дітям, вони мають первинне і невідємне право виховувати їх; отже їх слід вважати первинними та головними вихователями власних дітей.

Права батьків щодо виховання дитини розцінюються як засіб виконання ними своїх обовязків щодо неї. Право на особисте виховання дитини дає можливість матері, батькові бути нерозлучно з дитиною.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Батьківське право це можливість або комплекс можливостей, наданих матері, батькові щодо дитини, але водночас вони зобовязані зважати на право дитини мати свою думку, та її право на охорону здоровя. батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У положеннях Конвенції про права дитини вживається термін «найкращі» інтереси дитини, тому слід приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Проживання з матірю чи батьком це право, а не обовязок дитини. Якщо дитина через певні обставини відмовляється проживати з матірю чи батьком, силувати її ніхто не має права. Такий примус був би актом неповаги до дитини.

Жити разом з батьками природна потреба і природне право кожної дитини, однак різноманітні життєві ситуації породжують необхідність розлуки з матірю, батьком чи одним із них.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Суд при вирішенні спору про місце проживання дитини враховує те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, створення належних умов до виховання та проживання дитини, з ким дитина проживає у теперішній час.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

На підставі зазначеного, приймаючи до уваги доводи та пояснення сторін по справі, розглядаючи справу у межах чинного законодавства, а також дослідивши висновок ради опіки та піклування, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей разом з матірю підлягають задоволенню.

Крім того позивач просить суд відібрати у ОСОБА_2 дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та передати дітей на проживання та виховання матері ОСОБА_5.

В задоволенні даної вимоги суд вважає за необхідне відмовити за недоведеністю вимоги, оскільки з висновку Органу опіки та піклування від 21.09.2017 року № 01-11/1857 вбачається, що малолітні діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на даний час проживають разом з матірю ОСОБА_1.

Доказів на підтвердження того, що діти з матірю не проживають суду надано не було.

Крім того позивач просить суд стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 3 000 грн. щомісяця на кожну дитину, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення ними повноліття.

Згідно вимог ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той з них хто проживає окремо від дитини, можебрати участь у її утримані в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Як зазначено в п.17 ч.4Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК.

Прожитковий мінімум на дитину відповідного віку на момент винесення рішення суду становить 1426 грн.

З наведеного вище, з урахуванням того, що відповідач на даний час перебуває під вартою та сталого доходу немає суд вважає за можливе вимогу про стягнення аліментів задовольнити частково та присудити стягнення аліментів по ? частині усіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на момент винесення рішення по 713 грн. на кожну дитину щомісяця.

Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального, сімейного законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 141, 161, 180, 181, 182 СК України, ст. ст. 7, 8, 10, 11, 15, 174, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України суд ,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР про відібрання дітей, визначення місця проживання дітей разом із матірю та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матірю ОСОБА_1.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі ? усіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду, а саме з 13.02.2017 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме 14.06.2025 року.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в сумі ? усіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду, а саме з 13.02.2017 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме 27.07.2031 року.

В задоволенні решти частини вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання рішення.

Суддя А.В.Тарасов

11 жовтня 2017 року