Справа № 372/110/17
Провадження № 2-1521/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Кравченко М.В.

при секретарі Бадьорій Є.І.,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про поділ майна подружжя, в якій зазначає, що сторони перебували в шлюбі, під час спільного проживання було придбано нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, просила поділити між сторонами спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру №102, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Антонова Авіаконструктора, корпус 8, будинок 2/32, загальною площею 106,00 кв.м., що складається з пяти кімнат, житловою площею 68,9 кв.м., визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на будинок, що розташований за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, вул. Лугова, буд.12-Б, загальною площею 342,2 кв.м., який складається з жилого будинку, огорожі та вимощення, визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на земельну ділянку :01:018:0072, що знаходиться на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, с. Підгірці, загальною площею 0,1450 га., визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на земельну ділянку :01:018:0074, що знаходиться на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, с. Підгірці, загальною площею 0,0179 га.

Під час судового розгляду до участі в справі в якості третьої особи було залучено публічне акціонерне товариство «ОТП Банк».

В судове засідання представник позивача ОСОБА_3 не зявився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав повністю.

Представник третьої особи в судове засідання повторно не зявився, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заперечень щодо позову, заяв та клопотань до суду не направив.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 лютого 1988 року, який було розірвано рішенням Соломянського районного суду міста Києва від 21.12.2016 року, що підтверджується рішенням суду, паспортом.

На підставі договорів купівлі-продажу від 27.12.2000 року відповідач ОСОБА_2 набув право власності на квартиру №102, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Антонова Авіаконструктора, корпус 8, будинок 2/32, загальною площею 106,00 кв.м., що складається з пяти кімнат, житловою площею 68,9 кв.м. та дві земельні ділянки під вищезазначеним будинком з кадастровими номерами :01:018:0072 та :01:018:0074 площами 0,1450 га та 0,0179 га.

Відповідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.03.2007 року відповідач ОСОБА_5 набув право власності на будинок, що розташований за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці, вул. Лугова, буд.12-Б, загальною площею 342,2 кв.м.

На підставі договорів купівлі-продажу від 27.12.2000 року відповідач ОСОБА_2 набув право власності на квартиру №102, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Антонова Авіаконструктора, корпус 8, будинок 2/32, загальною площею 106,00 кв.м., що складається з пяти кімнат, житловою площею 68,9 кв.м. та дві земельні ділянки під вищезазначеним будинком з кадастровими номерами :01:018:0072 та :01:018:0074 площами 0,1450 га та 0,0179 га.

Вказане вище нерухоме майно було придбане за рахунок іпотечного кредиту, отриманого відповідачем у третьої особи ПАТ «ОТП Банк», перебуває в іпотеці у третьої особи через наявність заборгованості за кредитом, яка стягується з відповідача в межах процедури виконавчого провадження, що підтверджується договорами, додатковими угодами і додатками до них, витягами щодо обтяження, іншими матеріалами справи.

При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне.

Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно ч.4 цієї ж статті майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З обставин справи вбачається, що спірні обєкти нерухомого майна придбані під час шлюбу сторін, тому суд погоджується із посиланнями позову на те, що це майно може вважатись за загальних умов спільною сумісною власністю подружжя і може підлягати розподілу на засадах рівності часток кожного із подружжя, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст.368, 372 ЦК України має право на ? частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності лише за відповідачем може порушувати законні права та інтереси позивача як співвласника такого майна.

Поряд з тим, запропонований позовом порядок поділу майна подружжя, на думку суду, порушує права третьої особи, а з матеріалів справи не містять переконливих доказів порушення прав позивача, які б підлягали судовому захисту.

Згідно ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч.1,2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.520 ЦК України боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Як вбачається з матеріалів справи спірне майно придбане за рахунок кредитних коштів, отриманих одним із подружжя у третьої особи, кредит не повернуто, здійснюється процедури звернення стягнення на спірне у цій справі майно з метою повернення кредиту. При цьому жоден із подружжя не порушує перед судом питання про розподіл між ними боргових зобовязань за договором кредиту, а самостійно вирішувати подібні питання суд не вправі з огляду на диспозитивність цивільного судочинства. Сторони ухилились від обєктивного зясування обставин, які мають значення для вирішення спору, внаслідок чого суду не вдалося достовірно встановити те, що кредитний договір для придбання спірного нерухомого майна було укладено саме в інтересах сімї, а майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин, визнання позову відповідачем суперечить приписам ст.174 ЦПК України, оскільки порушує права та законні інтереси третьої особи, яка вправі виправдано очікувати повернення кредиту або ж звернення стягнення на іпотечне майно. Суд погоджується із доводами третьої особи про те, що задоволення позовних вимог призведе до ухилення відповідача від виконання цивільно-правових зобовязань перед банком і порушення прав та законних інтересів третьої особи.

Крім того, суду не подано будь-яких доказів наявності перешкод у користуванні чи володінні позивачем обєктами спільної сумісної власності подружжя, реалізації ним свого права як співвласника, а загалом наявності будь-якого спору між подружжям, який би підлягав вирішенню судом з огляду на визнання позову відповідачем та укладення невизнаної судом мирової угоди.

Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб.

Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, але позивач не вказав, яке його право порушено, а тому не встановивши, яке право порушено, суд не має право його захистити.

Як вбачається із матеріалів справи право позивача, на захист якого він звернувся до суду, фактично не оспорюється визначеним позовом відповідачем, позивач має можливість користуватись і володіти спірним майном, що вказує на відсутність порушеного або оспорюваного права. Інше позивачем не доведено, тому суд в межах розгляду цієї справи не встановив такого порушення права позивача, яке б підлягало судовому захисту.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому суд приходить до висновку про неможливість судового захисту прав позивача у обраний позовом спосіб.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 209, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 321, 328, 345, 368, 370, 372, 386, 392 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65-72 СК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», про поділ майна подружжя відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Кравченко