Справа № 0907/2-636/2011
Провадження № 22-ц/779/1404/2017
Головуючий у 1 інстанції Барашков В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Максюти І.О.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора м. Івано-Франківська в інтересах держави ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Тисменицького відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2010 року заступник прокурора м. Івано-Франківська звернувся в суд із вищевказаним позовом в інтересах держави ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Тисменицького відділення ВАТ «Державний ощадний банк України».

Позовні вимоги мотивував тим, що 07.03.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №117, згідно з яким банк надав позичальнику кредит в сумі 32000 грн., а позичальник зобовязався проводити погашення кредиту щомісячно в сумі 1333,33 грн. та сплачувати відсотки за користування кредитом, комісійні винагороди та інші платежі на умовах, в порядку та в строки, визначені цим договором.

Відповідно до договорів поруки №117-1 та №117-2 від 07.03.2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як поручителі зобовязалися відповідати за зобовязаннями згідно вище зазначеного кредитного договору перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник.

Однак, ОСОБА_2 систематично порушувала умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 25.01.2010 року утворилась наступна заборгованість: 27561,31 грн. основний борг, 10501,67 грн. несплачені відсотки, 5730,58 грн. пеня, а всього 43793,56 грн., які позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів.

20.05.2010 року, 21.03.2010 року позивач подав заяви про збільшення позовних вимог, остаточно просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку 72512,14 грн., з яких: 27561,31 грн. прострочений борг, 11570,89 грн. нараховані відсотки, 33379,94 грн. пеня.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2013 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь філії Тисменицького відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість у розмірі 72512,14 грн. за кредитним договором від 07.03.2007 року.

ОСОБА_4 на дане рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги довідку банку про розмір заборгованості, яка не є належним та допустимим доказом, так як не відображає періоду нарахування складових боргу, відсоткової ставки, ставки пені тощо. Натомість, документи первинної бухгалтерської документації, які можуть підтвердити наявність чи відсутність заборгованості, зокрема, належний розрахунок боргу, в матеріалах справи відсутній.

Також зазначає, що позичальник за кредитним договором №117 від 07.03.2007 року ОСОБА_2 була працівником філії Тисменицького відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» та засуджена вироком Коломийського міськрайонного суду від 15.01.2013 року. Її визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 28 ч. 3, 366 ч. 2, 191 ч. 5 КК України. Серед епізодів обвинувачення був, зокрема, епізод по кредитному договору №117 від 07.03.2007 року, де встановлено, що вона привласнила кошти в сумі 32000 грн. При цьому, кошти за вказаним договором з неї стягнуто як збитки, завдані державі в рамках кримінальної справи в порядку цивільного позову, заявленого прокурором.

Однак, місцевий суд на зазначене уваги не звернув, хоча ним зупинялося провадження у доній справі до розгляду кримінальної справи відносно посадових осіб філії Тисменицького відділення ВАТ «Державний ощадний банк України». Провадження у справі було відновлено, але вироку до матеріалів справи не долучено.

На підставі наведеного, апелянт просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові за недоведеністю позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, просили суд її задовольнити.

Прокурор та представник ПАТ «Державний ощадний банк України» апеляційну скаргу не визнали, просили суд відмовити в її задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце слухання справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, прокурора, представника ПАТ «Державний ощадний банк України», дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303, ч.ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07.03.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №117, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 32000 грн. з процентною ставкою 24,00% річних та кінцевим терміном повернення до 07.03.2010 року (т. 1, а.с. 5-6).

З метою належного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором 07.03.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», позичальником ОСОБА_2 та поручителем ОСОБА_3 було укладено Договір поруки №117-1, згідно якого поручитель зобовязується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязання за Кредитним договором №117 від 07.03.2007 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (т. 1, а.с. 9-10).

Також 07.03.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», позичальником ОСОБА_2 та поручителем ОСОБА_4 було укладено Договір поруки №117-2, згідно якого поручитель зобовязується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязання за Кредитним договором №117 від 07.03.2007 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (т. 1, а.с. 12-13).

Згідно п.п. 1.6 Кредитного договору погашення кредиту здійснюється рівними частинами в сумі 888,89 грн. до 1 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту (його частини) шляхом внесення готівки до каси банку чи безготівкових перерахувань. Останнє погашення кредиту здійснюється не пізніше 07.03.2010 року.

Відповідно до п.п. 3.2.2 Кредитного договору при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами чи комісійними винагородами (у разі їх стягнення згідно з умовами цього Договору), а також в інших випадках, передбачених цим Договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за цим Договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

У звязку з порушенням позичальником графіку сплати коштів, визначених умовами кредитного договору, 17.07.2009 року банк звернувся до ОСОБА_2 з листом-претензією щодо необхідності виконання договірних зобовязань (т. 1, а.с. 19).

Неповернення боржником заборгованості стало підставою для звернення до суду з даним позовом заступника прокурора м. Івано-Франківська в інтересах держави ВАТ «Державний ощадний банк України» в порядку ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (чинного на час виникнення спірним правовідносин).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 неналежно виконувала взяті на себе по кредитному договору зобов'язання, внаслідок чого виникла заборгованість, нарахована відповідно до умов договору. А в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

З таким висновком погоджується і колегія суддів Апеляційного суду, виходячи з наступного.

Частинами першою та другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з позовної заяви та заяв про збільшення позовних вимог, представлених банком розрахунків, внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 договірних зобов'язань станом на 15.03.2011 року заборгованість по Кредитному договору №117 від 07.03.2007 року становила 72512,14 грн., з яких: 27561,31 грн. прострочений борг; 11570,89 грн. відсотки; 33379,94 грн. пеня (т. 1, а.с. 81).

Даний розрахунок не спростований відповідачами належними засобами доказування, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для стягнення боргу.

Посилання апелянта на те, що в матеріалах справи відсутні документи первинної бухгалтерської документації, які можуть підтвердити наявність чи відсутність заборгованості, то такі не заслуговують на увагу, так як довідка банку про розмір заборгованості є належним доказом, а правильність нарахування боргу відповідачами не оспорювалася.

Факт підписання Договору поруки №117-2 від 07 березня 2007 року поручитель ОСОБА_4 не заперечував.

Що стосується твердження апелянта про те, що кошти за вказаним кредитним договором стягнуто з ОСОБА_2 вироком Коломийського міськрайонного суду від 15.01.2013 року як збитки, завдані державі, згідно цивільного позову прокурора, то слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Коломийським міськрайонним судом розглянуто кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у вчиненні злочинів за ст.ст. 28 ч. 3, 366 ч. 2, 191 ч. 5 КК України, які, перебуваючи на керівних посадах філії Тисменицького відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» привласнили кошти банку.

Вироком Коломийського міськрайонного суду від 15.01.2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 визнано винними у скоєнні вищевказаних злочинів та засуджено із призначенням покарання. Задоволено частково цивільний позов прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави, філії Івано-Франківського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України», стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на користь філії Івано-Франківського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» суму завданих збитків в розмірі 147617 грн. 80 коп.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як передбачено п.п. 3.1, 3.2 Договору поруки №117-2 від 07.03.2007 року, поручитель відповідає по зобовязаннях за кредитним договором перед кредитором в тому ж обсязі, що ці боржник. Солідарні боржники залишаються зобовязаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобовязання по кредитному договору не будуть виконані повністю.

Однак, посилання апелянта на вищезазначений вирок суду не вказує на припинення зобовязання за кредитним договором та договорами поруки.

Отже, підстави для відмови в задоволенні вимоги кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором у суду першої інстанції були відсутні.

За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2013 року, оскільки воно є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Пнівчук О.В.

ОСОБА_7