Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.07.2017 Справа №607/8461/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання Зарічної О.П., позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 07 липня 2017 року пред'явила до суду позов до відповідача ОСОБА_2, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Королівства Іспанія терміном 14 днів у період з серпня по вересень 2017 року, без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона (ОСОБА_1.) з 30 вересня 2007 року перебула у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_2, який розірвано рішенням від 11 липня 2014 року Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_3, яка проживає разом із нею (ОСОБА_1.) та перебуває на її утриманні. Також вказує, що їхня неповнолітня дочка ОСОБА_3 часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, згідно рекомендацій лікарів, потребує періодичного перебування на морі. З метою забезпечення повноцінного відпочинку неповнолітньої дочки, покращення стану її здоров'я, фізичного та духовного розвитку, а також розширення світогляду, позивачка має намір та можливість у період із серпня по вересень 2017 року відвезти дочку за кордон - у Королівство Іспанія. При цьому зазначила, що бере на себе усю відповідальність за дитину під час поїздок за кордон та зобов'язується після відпочинку повернути дитину на Україну, оскільки вона та її дочка є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, також вона (ОСОБА_1.) має постійне місце роботи на Україні, а тому тимчасовий виїзд дитини за кордон жодним чином не порушить прав відповідача щодо участі у вихованні дочки. Однак, відповідач безпідставно відмовляється надати згоду на виїзд неповнолітньої дочки за кордон з метою оздоровлення, чим завдає шкоду її інтересам. З цих підстав просить позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала, вказала, що у зв'язку із частими застудними захворюваннями дитина потребує оздоровлення, а тому вона має намір відвезти дочку на 14 днів у період із серпня по вересень 2017 року у Королівство Іспанія. Щодо умов, які висуває їй відповідач, зокрема - вивіз неповнолітньої дочки за кордон у супроводі бабусі дитини (матері позивачки) зазначила, що її мати хворіє та проходить медичні обстеження у зв'язку із підозрою на онкологічне захворювання, що також потребує значного фінансування, відтак немає, ні фізичної, ні матеріальної можливості поїхати разом із нею та дитиною за кордон. За вказаних обставин просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнав частково, вказавши, що згідний надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дочки за кордон лише при умові, що разом із дитиною та позивачкою поїде матір позивачки, оскільки вважає, що у Королівстві Іспанія, а зокрема у Каталонії, куди має намір поїхати позивачка з дитиною, на даний час складна ситуація, зумовлена великою кількістю мігрантів, а тому хвилюється за безпеку неповнолітньої дочки, вважає, що на позивачку та дитину може напасти маньяк, або ж дитину продадуть на органи, крім цього, не виключає випадку, що його колишня дружина (позивачка по справі) за кордоном може знайти собі іншого чоловіка та не доглядатиме за дитиною, у зв'язку із чим, під час відпочинку на морі дитина може потонути, також побоюється, що з позивачкою трапиться якесь лихо і дитина не зможе самостійно вийти із складної ситуації, оскільки не володіє, ні англійською, ні іспанською мовами. Він працює на посаді бухгалтера у ВАТ «Тернопільобленерго» , тому у нього немає коштів для того, щоб поїхати разом із дочкою за кордон, вважає за можливе надати згоду лише у тому випадку, якщо з дитиною поїде матір та бабця (матір позивачки), оскільки у них є матеріальна можливість.

Представник третьої особи - Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав.

За вказаних обставин, суд вважає за можливе вирішити справу за відсутності представника третьої особи.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив :

30 вересня 2007 року сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб .

Від шлюбу сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3, про що складено актовий запис №413 Відділу реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції та 25 лютого 2009 року видане свідоцтво серії НОМЕР_1. Батьками ОСОБА_3 у вказаному свідоцтві зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено, розірваний шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Неповнолітня дочка сторін - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована та проживає разом із позивачкою за адресою: АДРЕСА_1, що стверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи виданою Відділом реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради.

Позивач працює на посаді доцента у Тернопільському національному технічному університеті імені І. Пулюя.

Вищенаведене відповідачем ОСОБА_2 не оспорюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ч.3 ст. 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно п.2 ч.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, здійснюється: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до вимог ст. 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Відповідно до ч.3 ст.11 України "Про охорону дитинства" зазначено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки, щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Верховний Суд України у Постанові прийнятій 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17 зазначив, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Згідно викладених у позові обставин, які підтримані позивачкою у судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 не погоджується надати нотаріально завірену згоду на виїзд неповнолітньої дочки ОСОБА_3 за кордон, тривалістю 14 днів у період із серпня по вересень 2017 року.

За вимогами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що у випадку виїзду неповнолітньої дочки за кордон лише у супроводі матері (позивачки ОСОБА_1.) із дитиною ймовірно можуть трапитися різні нещасні випадки, не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами та ґрунтуються виключно на припущеннях відповідача.

Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у тому числі, для оздоровлення, фізичного, духовного, морального розвитку та розширення світогляду, враховуючи, що заявлена позивачкою позовна вимога щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон терміном 14 днів у період з серпня по вересень 2017 року повністю відповідає вимогам чинного законодавства та не порушує прав відповідача ОСОБА_2 щодо можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, оскільки, в даному випадку, виїзд дитини за кордон обмежений коротким часовим проміжком, суд приходить до переконання, що позовні вимоги обґрунтовані а тому, позов слід задовольнити, надавши дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у Королівство Іспанія, в супроводі матері, терміном 14 днів у період з серпня по вересень 2017 року, без згоди батька.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10, 11, 169, 209, 212, 213, 214, 215, 294 Цивільного процесуального кодексу України,суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у Королівство Іспанія, в супроводі матері, терміном 14 днів у період з серпня по вересень 2017 року, без згоди батька.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 гривень сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка