Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7671/17 Доповідачу суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виділ у користування кімнат в квартирі,

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2016 року позивачі звернулись до суду із позовом про виділ у користування кімнат в квартирі, в якому просили суд надати у володіння та користування власникам 60/100 частин квартири АДРЕСА_1 такі кімнати:

ОСОБА_3 ізольовану кімнату житловою площею 17,1 кв.м. (приміщення № 5 на плані);

ОСОБА_4 ізольовану кімнату житловою площею 12,7 кв.м. (приміщення б на плані);

ОСОБА_5 - ізольовану кімнату житловою площею 9,4 кв.м. (приміщення № 3 на плані).

Кухню, коридор, ванну кімнату і вбиральню залишити в загальному користуванні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 02 березня 2006 року 60/100 частин квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних частках. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 в 2016 році відповідач ОСОБА_5 без згоди на те інших співвласників спірної квартири зайняла кімнату площею 17,1 кв.м. , яку здає в оренду. Окрім того, зазначали, що з вересня 2015 року позивач ОСОБА_4 одружився , а отже право на 60/ 100 спірної квартири належить трьом окремим родинам. А також, з урахуванням того , що відповідачу ОСОБА_5 належить окрема ізольована квартира АДРЕСА_2 площею 46 кв.м., а у спірній квартирі вона не проживає, добровільно визначити порядок користування спірним житлом не бажає, просили задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виділ у користування кімнат в квартирі задоволено частково.

Надано у володіння та користування власникам 60/100 частин квартири АДРЕСА_1 такі кімнати:

ОСОБА_3 - у володіння та користування ізольовану кімнату житловою площею 12,7 кв.м. (приміщення № 6 на плані);

ОСОБА_4 - у володіння та користування ізольовану кімнату житловою площею 9,4 кв.м. (приміщення № 3 на плані);

ОСОБА_5 - у володіння та користування ізольовану кімнату житловою площею 17,1 кв.м. (приміщення № 5 на плані).

Кухню (приміщення № 7 на плані), коридор (приміщення № № 1 та 8 на плані) , ванну кімнату (приміщення № 9 на плані) і вбиральню (приміщення № 10 на плані) квартири АДРЕСА_1 залишено у загальному користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Не погодившись з рішенням суду позивачі подали на нього апеляційну скаргу, в якій просили скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, розподілити судові витрати між сторонами у відповідності до ст. 88 ЦПК України. При цьому зазначали, що при ухваленні рішення судом першої інстанції були порушені норми, як матеріального, так і процесуального права. Не було прийнято до уваги усі фактичні обставини справи. Порушено норми ст.ст. 370, 372 ЦК України в частині виділення майна у рівних частках між всіма співвласниками. Судом не було враховано, що відповідач на праві власності має і інше житло, а позивач ОСОБА_4 одружений і потребує більшої кімнати.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (п.2, ч.1 ст. 307 ЦПК України).

Положенням п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги та надаючи у володіння та користування власникам 60/100 частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 кімнату житловою площею 12,7 кв.м. (приміщення № 6 на плані); ОСОБА_4 кімнату житловою площею 9,4 кв.м. (приміщення № 3 на плані); ОСОБА_5 кімнату житловою площею 17,1 кв.м. (приміщення № 5 на плані), а кухню (приміщення № 7 на плані), коридор (приміщення № № 1 та 8 на плані) , ванну кімнату .(приміщення № 9 на плані) і вбиральню (приміщення № 10 на плані) зазначеної квартири залишаючи у загальному користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_4а та ОСОБА_5, суд виходив з того, що сторонами визнано діючий порядок користування спірним житлом, а саме кімната розміром 17,1 кв.м. знаходиться у розпорядженні відповідача, а тому встановлення порядку користування має бути здійснено згідно фактично встановленого порядку.

Проте, погодитись з такими висновками суду не можна, виходячи з наступного.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим (ст.213 ЦПК України).

Згідно правил ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), як мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає; суд недоведеність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, вважав встановленими, при цьому порушив норми як процесуального, так і матеріального права.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

За вимогами ст. 319 ЦК України власник володіє,користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право згідно ст.386 ЦК України на захист свого права власності, його порушених інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 02 березня 2006 року ОСОБА_3 і членам його сім'ї ОСОБА_5 та ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності 61/100 частини квартири АДРЕСА_1.

За технічним паспортом вказана квартира АДРЕСА_3 складається з 5-ти кімнат, житловою площею 64 кв.м., в тому числі: 1-а кімната 12,7 кв. м.; 2-а кімната 9,4 кв. м.; 3-я кімната 12,1 кв. м.; 4-а кімната 17,1 кв. м.; 5-а кімната 12,7 кв. м; кухня площею 10 кв. м.; вбиральня площею 0,8 кв. м.; коридор площею 14,1; 3,2 кв. м.; умивальник площею 1,2 кв. м.

У спільному користуванні сторін перебувають житлові кімнати площею 17,1; 12,7 та 9,4 кв .м.

Звертаючись до суду із визначеним позовом позивачі просили виділити ОСОБА_3 ізольовану кімнату житловою площею 17,1 кв.м. (приміщення № 5 на плані); ОСОБА_4 ізольовану кімнату житловою площею 12,7 кв.м. (приміщення №6 на плані); ОСОБА_5 ізольовану кімнату житловою площею 9,4 кв.м. (приміщення № 3 на плані). Кухню, коридор, ванну кімнату і вбиральню залишити в загальному користуванні.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог , заявлених у суді першої інстанції.

Тобто, як вбачається з матеріалів справи позивачі своїх позовних вимог при розгляді справи не змінювали.

Водночас суд першої інстанції в порушення вищезазначених вимог процесуального права ухвалив рішення виходячи за межі позовних вимог, визначивши порядок користування за фактичним користуванням, а не позовними вимогами.

Тоді як, згідно зі ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Так, згідно матеріалів справи у 2004 році рішенням профспілкового комітету Національного аграрного університету родині ОСОБА_3 ( на осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 ) було видано ордер на проживання у комунальній квартирі АДРЕСА_1.

02 березня 2006 року згадувану квартиру було сторонами приватизовано , згідно свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 02.03.2006 сторонам на праві приватної спільної часткової власності належить спірне житло , а саме 61/100 квартири АДРЕСА_1. Згідно технічної характеристики спірної квартири дана квартира знаходиться на 3 поверсі 5 поверхового будинку і складається з 5 кімнат , житловою площею 64 кв.м., у тому числі 1-а кімната 12,7 кв. м ; 2-а кімната 9,4 кв. м ; 3-я кімната 12,1 кв. м ; 4-а кімната 17,1 кв. м ; 5-а кімната 12,7 кв. м ; кухня площею 10 кв. м ; вбиральня площею 0,8 кв. м ; коридор площею 14,1; 3,2 кв. м ; умивальник площею 1,2 кв. м , загальна площа квартири 93,3 кв. м.

16.06.2016 позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 рішенням Голосіївського районного суду м. Києва розірвали шлюб, є колишнім подружжям та не є однією сім'єю.

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_7 зареєстрували шлюб.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_3 займає кімнату розміром 9,4 кв.м ; ОСОБА_4 та його дружина кімнату розміром 12,7 кв.м ; кімната розміром 17, 1 кв.м здається ОСОБА_5 в оренду без згоди інших співвласників спірного житла.

У відповідності до плану квартири сторони займають три ізольовані кімнати : кімнату 12,7 кв. м. ( 2-е приміщення); кімнату 9,4 кв.м. ( 3-є приміщення); кімнату 17,1 кв.м ( 5-е приміщення).

Таким чином, ідеальна частка кожного співвласника становить по 20/100 частини кожному. Тобто , загальна квадратура кімнат, що належать сторонам становить 39, 2 кв.м. ( 17,1 плюс 12,7 плюс 9,4 кв.м.). Відтак, ідеальна частка кожного співвласника це 13,06 кв.м житлової площі. Оскільки, таких кімнат з таким розмір у спірній квартирі не має , а виділення у користування відповідачу ОСОБА_5 кімнати розміром 17,1 кв.м суттєво порушує права інших співвласників спірного житла , то ухвалюючи рішення про виділення відповідачці у користування кімнати розміром 17,1 кв.м, а позивачам 12,7 та 9,4 кв. м було проведено з порушенням діючих норм законодавства.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог , встановивши порядок користування не заявлений позивачами, були досліджені в ході апеляційного розгляду та враховані судом апеляційної інстанції. Водночас , законними є і посилання апелянтів на порушення судом ст.ст. 370 та 372 ЦК України, зі змісту яких випливає, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Крім того, колегія суддів не може прийняти до уваги та погодитись із запропонованим позивачами порядком користування спірним житлом, а саме , надати у володіння та користування власникам 60/100 частин квартири АДРЕСА_1 такі кімнати:

ОСОБА_3 ізольовану кімнату житловою площею 17,1 кв.м (приміщення № 5 на плані);

ОСОБА_4 ізольовану кімнату житловою площею 12,7 кв.м. (приміщення б на плані);

ОСОБА_5 - ізольовану кімнату житловою площею 9,4 кв.м. (приміщення № 3 на плані), оскільки даний порядок також не відповідає ідеальним часткам кожного з співвласників спірного житла, а відтак порушуватиме право володіння та користування спільним майном.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивачів з приводу того, що позивач ОСОБА_4 одружився, а тому йому слід виділити в користування кімнату 17,1 кв. м, а відповідач ОСОБА_5 має у власності і інше житло, окрім спірного, тому їй необхідно виділити кімнату 9,4 кв.м, правового значення для вирішення спору між сторонами не мають, оскільки сімейний стан, наявність іншого житла ніяким чином не впливають на вирішення спору між сторонами, так як згідно свідоцтву про право власності їм дійсно належить спірне житло на праві приватної спільної часткової власності. А відповідно до положень статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

З урахуванням викладеного та у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києвавід 10 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виділення у користування кімнат в квартирі АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту йогопроголошення і може бутиоскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: