У Х В А Л А

27 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Лященко Н.П., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України заочного рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Козятинської сільської ради Козятинського району Вінницької області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Козятинського місьрайонного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано частково недійсним та скасовано рішення Козятинської сільської ради Козятинської району Вінницької області від 26 грудня 2006 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку площею 0, 0961 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд, яка розташована АДРЕСА_1 та передавалась ОСОБА_6 Визнано недійсним державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий на підставі рішення Козятинської сільської ради Козятинського району Вінницької області від 26 грудня 2006 року на ім'я ОСОБА_6 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

11 вересня 2017 року ОСОБА_7 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд заочного рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 16, 203, 215, 230, 267, 1225, 1297 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_7 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2011 року, 11 травня 2016 року, 5 липня 2017 року, постанови Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року (справа № 6-53цс12), 16 листопада 2016 року (справа № 6-2469цс16), в яких, на його думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про визнання недійсним рішення сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку з огляду на те, що цим рішенням порушено право позивачки на оформлення земельної ділянки як співвласника будинку. При цьому суд першої інстанції, з висновком якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, визнав поважними причини пропуску позивачкою позовної давності, оскільки про порушення свого права вона дізналась тільки після смерті своєї матері у 2014 році під час подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 13 липня 2011 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справу на новий апеляційний розгляд, оскільки він не врахував правил частини першої статті 1278 та частини першої статті 1267 ЦК України та залишив поза увагою той факт, що на час звернення до суду з позовом позивач уже отримав відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, що є підставою для звернення до суду з позовом для оскарження цієї відмови.

Отже, порівняння зазначеного судового рішення, наданого заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки, суд виходив з різних фактичних обставин справи.

Разом з тим надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року та 5 липня 2017 року не можуть бути підтвердженням неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував судове рішення суду першої інстанції та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з передбачених статтею 338 ЦПК України підстав порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року (справа № 6-53цс12) міститься висновок про те, що виходячи з норм статті 116 Земельного кодексу України, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. За змістом статті 152 цього Кодексу визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа не передбачено зазначеною нормою. Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою про визнання недійсним відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа № 6-2469цс16) зроблено висновок про те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Отже, відсутні підстави вважати, що висновки, зроблені у судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву суперечать висновкам викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Козятинської сільської ради Козятинського району Вінницької області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку за заявою ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк