Справа №: 398/2870/15-ц
провадження №: 2/398/36/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"18" липня 2017 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Крімченко С.А

при секретарі Куліковій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Олександрії цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про визнання кредитного договору недійсним,

Встановив:

Представник позивача звернувся в суд з позовом про стягнення кредитної заборгованості з відповідача в сумі 141868 грн. 23 коп. і судових витрат в розмірі 1418 грн. 68 коп. судового збору .

Мотивує свій позов тим, що 23.10.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанком» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DN81AR03110097. Згідно даного договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязався надати Відповідачу кредит у розмірі 79304,38 грн. на термін до 22.10.2014 року а Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за ОСОБА_2, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором , Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами ОСОБА_2 договору.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашенні заборгованості за ОСОБА_2, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, шо має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № DN81AR03110097. Таким чином, у порушення умов кредитного договору Відповідач зобовязання за вказаним ОСОБА_3 не виконав.

У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором Відповідач станом на 18.05.2015 року має заборгованість в сумі 141868.23 грн., яка складається з наступного:

- 40132,89 грн. - заборгованість за кредитом;

- 14407,54 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 10119,55 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

- 77208,25 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості підтримав повністю та просив його задовольнити, зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про визнання кредитного договору недійсним не визнав. Подав письмові заперечення на зустрічний позов.

Представник відповідача ОСОБА_5 вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості з Відповідача не визнав. Подав до суду зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про визнання недійсними кредитного договору та договору застави автомобіля. Підтримав в судовому засіданні вимоги по зустрічній позовній заяві.

Представником відповідача ОСОБА_5 подано письмові заперечення на первісний позов ПАТ КБ «Приватбанк», в цих запереченнях зазначає, що відповідач не згоден з вимогами ПАТ КБ «Приватбанку» з наступних підстав. На протязі дії кредитного договору відповідач виконував свої зобовязання, але девальвація гривні , значне підвищення курсу долара США, економічна криза та постійні хвороби поставили сім»ю Відповідача на межу виживання. Він вчасно сплачував кошти за кредитним договором, але потім з обєктивних причин був позбавлений можливості в повному обсязі виконати умови кредиту. Крім того, до більшості позовних вимог сплинули строки позовної давності, зокрема комісії і нарахованих відсотків, пені. Просить застосувати строки позовної давності до даних вимог.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 важає спірний кредитний договір незаконним та таким, що підлягає скасуванню, як в частині окремих положень, так і в цілому у звязку з численними порушеннями законодавства.Даний договір є споживчим кредитом. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний надати необхідну інформацію щодо умов кредитування , але ця норма Закону була не виконана.Крім того, укладений кредитний договір про відкриття йому кредитної лінії здійснений з використанням нечесної підприємницької практики та є недійсним.Споживач сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.Невідповідність положень 3.1.2.1. та 3.2.1.4 договору ст.11 п.6 ЗУ «Про захист прав споживачів» згідно з ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою недійсності правочину по факту недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені актами цивільного законодавства (ч.1ст. 203 Цивільного кодексу України ).В п.3.1.1.5. ОСОБА_2 договору вказано , що у разі сплати позичальником чергового платежу пізніше, ніж передбачено графіком розрахунків платежів (Додаток №1) збільшити річну відсоткову ставку до 112,5% річних.Упродовж дії договору відповідач використовував цей пункт для штучного збільшення річної відсоткової ставки ( плати за користування грошовими коштами) без будь якого повідомлення позичальника.

Зазначає також, що 23 жовтня 2007 року, між позивачем та відповідачем був укладений договір застави рухомого майна за кредитним договором № DN81AR03110097. Згідно договору застави відповідач надав банку в заставу автомобіль Dасіа, модель Logan, рік випуска 2007, тип Т/3 легковий седан-В, р.н. НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, натомість копію договору застави не отримав.

Вважає за необхідне вказати про пропущене ПАТ«ПриватБанк» процесуальне порушення строків позовної давності, предметом заявленого ПАТ«ПриватБанк» спору є боргові зобовязання та неустойка, для стягнення яких, у судовому порядку встановлено передбачений ст.257 Цивільного Кодексу України, відповідний процесуальний строк загальної позовної давності - 3 роки, та спеціальна позовна давність за ч.2 ст. 258 ЦК - позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Тому у зв'язку із закінченням процесуального строку позовної давності та строку спеціальної позовної давності, встановленого для даної категорії цивільних спорів, у позові ПАТ«ПриватБанк» слід відмовити. Обгрунтованих належних доказів для поновлення пропущеного строку позовної давності ПАТ«ПриватБанк», суду не надав, тому позов, поданий з порушеннями строків позовної давності, задоволенню не підлягає. Вочевидь, ПАТ«ПриватБанк» не звернувся своєчасно у визначений законом строк з позовом до суду лише з метою штучного створення заборгованості, розмір якої суперечить здоровому глузду, дійсним обставинам справи та законодавству, чим порушує встановлений законом порядок та його права.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 подав письмові заперечення на зустрічний позов. Зазначає, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 (надалі - Відповідач) 23.10.2007 року уклали кредитний договір №DN81AR03110097 (надалі - Договір).Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязався надати Відповідачу кредит у розмірі 79304,38 грн. на термін до 22.10.2014 р., а Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором Відповідач сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами ОСОБА_2 договору.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за ОСОБА_2, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором №DN81AR03110097. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України , Відповідач зобовязання за вказаним ОСОБА_3 не виконав.

Так, відповідач за первісним позовом посилається на те, що йому достеменно не були відомі умови кредитування. Відповідач заявляє про те, що відповідні дані позивачеві були надані в письмовому вигляді разом з іншими документами , передбаченими ЗУ «Про захист прав споживачів», наслідком чого є підписання сторонами кредитного договору та відсутність від позивача претензій протягом передбачених законом 14 днів й протягом 3-х років (строк позовної давності). Інших доказів надання зазначених документів не повинно бути, тому що законом / в ред..2006 р./ не передбачений обовязок для кредитора отримувати від позичальника підписи про ознайомлення, чи в інший спосіб зберігати інформацію про ознайомлення .

Відповідач посилається на введення в оману під час укладання договору , не надаючи доказів про те, що саме не було до нього доведене, чим сам вводить суд в оману. Зазначають, що в договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов'язки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, Відповідач отримав повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав кредитний договір.Так , посилання Відповідача за первісним позовом на те, що ОСОБА_3 підвищив відсоткову ставку до 112,5% річних не повинно прийматись судом до уваги, адже своїм твердженнями відповідач вводить суд в оману.Так, згідно виписок по рахункам, та розрахунку заборгованості ,вбачається що ОСОБА_3 підвищив відсоткову ставку 01.02.2009 року з 9.60% на 21.00% річних., про що було повідомлено Відповідача. Враховуючи те, що Відповідач не звернувся до установи Банку щодо непогодження зі зміною умов ОСОБА_3 та те, що продовжував здійснювати погашення заборгованості за ОСОБА_3 , вважає,що Відповідач знав про підвищення відсоткової ставки та був з нею згоден. Також виносять на розгляд суду клопотання про застосування строків позовної давності. ОСОБА_2 договір укладений ще у 2007 році, а зустрічний позов до Банку Відповідач подав лише у 2015 році. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто з моменту підписання договору пройшло більше трьох років. Тобто відповідач пропустив строки позовної давності. Тому просять суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до зустрічного позову ОСОБА_1, відмовивши у задоволені зустрічного позову.

Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи , суд вважає , що позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про визнання кредитного договору та договору застави недійсними слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

ОСОБА_3 є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов»язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов»язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Судом встановлено, що 23.10.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанком» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DN81AR03110097. Згідно даного договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязався надати Відповідачу кредит у розмірі 79304,38 грн. на термін до 22.10.2014 р., а Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Під час укладення даного кредитного договору були дотримані вимоги як частини 1, так і частини 2 ст. 207 К України, оскільки всі умови договору викладені у письмовій формі на паперових носіях, а сам договір скріплений підписами обох сторін. Отже, доведеним є факт, що 23.10.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DN81AR03110097 , згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 79304,38 грн.

Відповідач зі свого боку погодився з умовами договору, підписавши його особисто, заперечень проти них на той час не мав.

В п. 7.1 кредитного договору зазначено , що банк зобов'язується надати Позичальникові кредитні кошти на строк з 23.10.2007р. по 22.10.2014 р. включно, у вигляді непоновлюваної лінії («Кредиту») у розмірі 79304.40 грн. на наступні цілі: 50670.00грн. на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34.00 грн. сплати за реєстрацію Предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № DN81АR03110097 від 23.10.2007р., договором особистого страхування № DN81LK03110097 від 23.10.2007 року на строк до 22.10.2008 р. , у сумі 3068.35грн., а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 4053.60грн.,та у розмірі 21478.45грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3,2.2.7 даного ОСОБА_3, зі сплатою за користування ОСОБА_2 відсотків у розмірі 0.80% на місяць на суму залишку заборгованості за ОСОБА_2, щомісячної винагороди у розмір 0.50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10. даного ОСОБА_3 та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного ОСОБА_3.

В забезпечення виконання зобов»язання за кредитним договором з відповідачем ОСОБА_1 23.10.2007 року був укладений договір застави рухомого майна.Згідно договору застави відповідач надав банку в заставу автомобіль Dасіа, модель Logan, рік випуска 2007, тип Т/3 легковий седан-В, р.н. НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1.

Як свідчить розрахунок заборгованості по даному кредитному договору, відповідач ОСОБА_1 спочатку виконував умови договору і сплачував передбачені договором платежі., але потім припинив виконувати свої зобов»язання за даним договором.Останній платіж був здійснений відповідачем 21.10.2011 року.

Так як відповідач неналежним чином виконував свої зобов»язання за кредитним договором і утворилася заборгованість, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» в 2013 році звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на предмет застави.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.04.2013 р. у справі № 1118/9928/12 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» задоволено вимоги банку.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110097 від 23.10.2007 на суму 43168 грн. 97 коп витребувано у відповідача ОСОБА_1 та передано в заклад ПАТ комерційний банк «ПриватБанк»:

Предмет застави автомобіль Dacia , модель Logan , рік випуска 2007 , тип ТЗ, легковий седан -В , № кузова/шасі UU1LSD4GH38063449 , р.н. ВАЗ 5294 АІ , що належить на праві власності ОСОБА_1.

Комплект ключів , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ( технічний паспорт) автомобіля Dacia , модель Logan , рік випуска 2007 , тип ТЗ, легковий седан -В , № кузова/шасі UU1LSD4GH38063449 , р.н. ВАЗ 5294 АІ , що належить на праві власності ОСОБА_1.

Звернуто стягнення на предмет застави автомобіль Dacia , модель Logan , рік випуска 2007 , тип ТЗ, легковий седан -В , № кузова/шасі UU1LSD4GH38063449, р.н. ВАЗ 5294 АІ , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 шляхом продажу зазначеного автомобіля публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу автомобіля та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

Дане рішення відповідач ОСОБА_1 не оскаржив, воно набрало законної сили. Згідно довідки ПАТ КБ « Приватбанк» №674 від 30.06.2017 року дане рішення суду не виконано, так як ОСОБА_1 переховує заставний автомобіль.

Так як зобов»язання по даному кредитному договору позичальником продовжуються не виконуватися, то ПАТ КБ « Приватбанк» 05.06.2015 року звернувся з даним позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості з відповідача ОСОБА_1 Даний позов поданий в межах строку позовної давності, так як позовна давність була перервана згідно ч.2 ст. 264 ЦК України пред»явленням позову до відповідача в 2013 році.

У зв»язку з тим, що позичальник не виконує свої зобов»язання по кредитному договору, виникла прострочена заборгованість, яка станом на 18.05.2015 року становить 141868.23 грн. і складається з наступного:

- 40132,89 грн. - заборгованість за кредитом;

- 14407,54 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 10119,55 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

- 77208,25 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

Вирішуючи питання про розмір такої заборгованості суд виходить із розрахунку, наданого банком, разом із тим, встановлено, що банком у розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_1 нарахована комісія за користування кредитом у розмірі 10119,55 грн.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року№ 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

В договорі зазначено, що комісія нараховується за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 ОСОБА_3. В даному пункті зазначено, що при невиконанні Позичальником умов, передбачених п.2.2.11 ОСОБА_3 зобов»язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому Позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими Позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати.

В п.2.2.11 ОСОБА_3 зазначено, що для здійснення останнього погашення по Кредиту, Позичальник звертається в ОСОБА_3, який надає інформацію про заборгованість Позичальника за кредитним договором( кредит, відсотки, пеня, винагорода).

В п. 6.3 визначено, що всі види платежів /крім кредита, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки/, які вносяться Позичальником по даному договору , являються відсотками в розумінні ЦК України.

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Матеріалами справи не підтверджено, що комісія нарахована за дії вчинені банком на користь позичальника, не навпаки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 234/169/15-ц і згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Тому в задоволенні вимоги про сплату заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 10119, 55 грн. слід відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5 подав заяву про застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення пені.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. (Постанова Верховного суду України від 24.06.2015 року № 6-738цс15).

Тому пеня підлягає стягненню лише в межах одного року, оскільки період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік.

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом 05.06.2015 р.

Тобто стягненню підлягає пеня за період , яка утворилася після 05.06.2014 року у розмірі 34656 грн. 78 коп.

Відповідач подав зустрічний позов , оспорюючи даний кредитний договір та договір застави і просив визнати такі договори недійсними.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В правовій позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 р. у справі № 6-1341цс15 зазначено, що за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

В даній справі встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; позивач надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору.

Позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження порушення спірним кредитним договором його прав чи законних інтересів, а відтак вказана вимога ґрунтується виключно на припущеннях.

Крім того, ОСОБА_1 в зустрічному позові посилається на пункти договору та розміри процентних ставок , які не містяться в кредитному договорі № DN81AR03110097 від 23.10.2007 року, укладеного між ним та Банком.

Крім того , відповідачем ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності по вимогам про визнання недійсними кредитного договору та договору застави.Про застосування позовної давності заявлено письмове клопотання представника Банку.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції).

Банк звернувся з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у 2013 році .До вказаного позову Банком були надані розрахунки щодо розміру заборгованості та його складових.Але в 2013 році відповідач не оспорював кредитний договір та договір застави.Тому подав такий позов в 2017 році з пропуском строку позовної давності.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК).

Як зазначено у ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. ч. 1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

ОСОБА_2 договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК).

Загальні вимоги чинності правочину встановлені ст. 203 ЦК України.

Виходячи із змісту ст. 4 ЦК України можна дійти висновку, що регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту здійснюється не лише цим Кодексом, а й іншими актами цивільного законодавства, зокрема спеціальними, яким є Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК, зокрема визнання правочину недійсним.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

Додаткові підстави недійсності договорів, укладених між продавцями товарів або виконавцями послуг і споживачами, містить Закон України «По захист прав споживачів».

Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення кредитного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст. 1 цього Закону встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема: мета, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту

Відповідно до п. 2.5 вказаних Правил банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Крім того, банки зобов'язані, згідно з п. 2.4 Правил, отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною формою.

Відповідач не заперечував, що він не отримав від позивача письмового підтвердження про ознайомлення з встановленою формою повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Проте, це не може бути єдиною і самодостатньою підставою для визнання договору недійсним.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону.

Тобто вказана норма права відсилає до інших норм в частині наслідків, які настають у випадку недотримання її положень.

В свою чергу норми ст. ст. 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено інші правові наслідки ненадання споживачу інформації про товар (продукцію), ніж недійсність договору.

Позивач має довести, що невиконання Банком вимог законодавства про попереднє повне і в належній формі ознайомлення його з умовами кредитування та сукупну вартість кредиту мало наслідком реальне порушення його прав, тобто привело до їх припинення або зменшення їх обсягу.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, примірний перелік яких міститься у ч. 3 ст. 18 вказаного Закону.

Позивач не вказував на обставини, передбачені будь-яким з пунктів частини 3 ст. 18 Закону.

Проте наведений в законі перелік несправедливих умов договору не є вичерпним.

За загальним правилом, викладеним у ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Споживач має право довести, що умови укладеного ним договору відповідають вимогам ч. 2 ст. 18 названого Закону, тобто є несправедливими.

Позивач не посилався на те, що він був позбавлений можливості в ознайомленні із змістом договору та можливістю узгоджувати їх з відповідачем або обмежений у цьому.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний для цього обсяг цивільної дієздатності.

До укладення договору позивач був проінформований про його істотні умови такі, як розмір кредиту, строк кредитування, процентну ставку та порядок його повернення і відповідальність за порушення зобов'язань.

Позивач не довів, що умови договору є несправедливими, а саме, що вони фактично містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Недоведеність цих обставин не дає підстав для висновку про порушення прав позивача, що є підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні пред'явлених вимог.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому стягненню з відповідача на користь Банку підлягають понесені банком витрати по сплаті судового збору при подачі позову в сумі 891 грн. 97 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 60, 209, 215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Позов ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк кредитну заборгованість в сумі 89197 грн. 21 коп. , яка складається з заборгованості по тілу кредиту 40 132 грн. 89 коп., заборгованості по відсотках 14 407 грн. 54 коп., пеня 34656 грн. 78 коп., а також судовий збір в сумі 891 грн. 97 коп.

В іншій частині позову-відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про визнання кредитного договору недійсним - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий