Справа № 302/27/17
У Х В А Л А

Іменем України

19 жовтня 2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г.

з участю секретаря Чучки Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду від 6 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "Приватбанк" про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПриватБанк, МФО 305111, , адреса: 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, в якому просив визнати недійсним кредитний договір №MKMWGK00000005 від 30.06.2006 року, сторонами якого є ОСОБА_1 та ПриватБанк, МФО 305111, , і застосувати до сторін наслідки недійсності правочинну.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 30.06.2006 року між ним та ПриватБанк було підписано кредитний договір №MKMWGK00000005, за умовами якого ПриватБанк зобов'язувався надати йому кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 20 000 доларів США на придбання будинку.

Згідно відповіді Національного банку України від 30.12.2016 року №20/0009/105993, наданої на запит його представника, ПАТ КБ «Приватбанк» має МФО 305299 відповідно до даних Електронної форми Державного реєстру банків, яке не змінювалось з дати його реєстрації в державному реєстрі банків. У договорі вказано інше МФО, а саме МФО 305111, яке не належало і не належить жодному банку. Стосовно коду ПриватБанку, який зазначено в кредитному договорі, то за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, як станом на 30.06.2006 року, так і станом на 11.01.2017 року, в реєстрі не зареєстровано юридичну особу з кодом , що на думку позивача дає підстави стверджувати про те, що ПриватБанк не був і не є юридичною особою.

Позивач вважав, що оскільки станом на 30.06.2006 року ПриватБанк, МФО 305111, Код , не був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, то ця особа не мала статусу юридичної особи і не могла діяти у формі акціонерного товариства, товариства з обмеженою відповідальністю чи кооперативного банку, якій Національним банком України не було видано банківської ліцензії і не було зареєстровано в державному реєстрі банків, ПриватБанк не мав право використовувати в назві слово «банк» та здійснювати валютні операції, укладати кредитні договори з фізичними особами щодо надання кредитів в іноземній валюті. За таких обставин, позивач просив визнати вищевказаний кредитний договір недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 227 ЦК України.

Рішенням Міжгірського районного суду від 06 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю (а. с.116-120).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Свою позицію обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані фактичні обставини справи, не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Зокрема, апелянт стверджує, що участь у справі із власної ініціативи прийняла Дурдинець Р. Ю., яка видала себе за представника ПАТ КБ «ПриватБанк». У зв'язку із цим суд першої інстанції розглянувши справу фактично замінив відповідача, яким у позові вказано ПриватБанк, МФО 305111, , на ПАТ КБ «ПриватБанк» з іншими реквізитами.

Окрім цього апелянт вказує, що у судовому рішенні суд першої інстанції необгрунтованно прийшов до висновку, що працівником банку було допущено помилку у тексті договору. При цьому суд взагалі не оцінив того факту, що договір зі сторони банку було підписано ОСОБА_3 на підстав довіреності, текст якої судом не досліджувався.

В судовому засіданні в апеляційній інстанції представник позивача ОСОБА_4 скаргу підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що судом першої інстанції розгляд справи проведено за участі представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р. Ю., однак позов було пред'явлено не до даної банківської установи, а саме до ПриватБанк, із реквізитами «МФО» та «ЄДРПОУ», зазначеними в кредитному договорі. Хто у такому разі мав би бути відповідачем, пояснити не зміг.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Гриниха Т. Ю. скаргу не визнала та просила відхилити. Пояснила, що дійсно при укладенні кредитного договору працівником банку було допущено помилку при зазначені його реквізитів в частині «МФО» та коду «ЄДРПОУ», однак цим права позивача порушено не було, кошти було видано позивачу згідно платіжного доручення на видачу коштів, протягом 2006 року по 2015 рік позивач погашав заборгованість по кредиту, що стверджується випискою по кредиту.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, в особі його представника, не обґрунтовано, у чому було допущено порушення його прав чи інтересів як споживача при укладенні кредитного договору та які порушені права чи інтереси підлягають судовому захисту, зміст укладеного кредитного договору не суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а твердження позивача про відсутність юридичної особи - ПриватБанк, яка зазначена в кредитному договорі, є надуманими і ґрунтуються тільки на неправильному зазначенні в договорі реквізитів банку, яким надавався кредит, а саме «МФО» та «ЄДРПОУ», що мало місце внаслідок допущення технічної помилки працівником банку.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 30.06.2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №MKMWGK00000005, відповідно до умов якого банківська установа надала позичальнику грошові кошти в сумі 20 000 доларів США на придбання будинку строком до 30.06.2021 року (а. с. 9).

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 054809 первинна державна реєстрації ПАТ КБ «ПриватБанк» із ідентифікаційним кодом юридичної особи 14360570 була проведена 19.03.1992. 04 грудня 2001 року Національний банк України видав ЗАТ КБ «ПриватБанк» банківську ліцензію №22, а також дозвіл №22-2 від 29.07.2003 року на право здійснення операцій.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року №2121-ІІІ, в редакції яка діяла на час укладення кредитного договору, банк - це юридична особа, яка має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до ст. 17 даного Закону, державна реєстрації банків здійснюється Національним банком України відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів НБУ. Реєстрація банків здійснюється шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру банків після чого банк набуває статусу юридичної особи. Національний банк України видає банку свідоцтво про його державну реєстрацію за встановленою ним формою.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплені у ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України, в редакція яка діяла на час укладення кредитного договору, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктами 1, 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Вирішуючи спір, суд установив наявність у ПАТ КБ «ПриватБанк» державної реєстрації та банківської ліцензію №22 від 04 грудня 2001 року, а також дозвіл №22-2 від 29.07.2003 року на право здійснення операцій, а тому дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору з підставі його невідповідності вимогам законодавства України.

Банк виконав свої зобов'язання, надавши позичальникові кредит на умовах, передбачених кредитним договором.

Як позовна заява так і апеляційна скарга не містить обґрунтованих посилань, із зазначенням доказів, на наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договорів.

Навпаки, як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлених місцевим судом обставин справи, сторони у справі досягли згоди щодо всіх істотних умов укладеного кредитного договору, приступили до його виконання, зокрема позивач на протязі дев'яти років виконував свої обов'язки за укладеним кредитним договором, згідно розрахунку заборгованості за договором №MKMWGK00000005 (а. с. 106-112).

Тому твердження позивача про визнання кредитного договору №MKMWGK00000005 недійсним у зв'язку із тим, що МФО ПриватБанк 305111, яке зазначено в кредитному договорі, не належало і не належить жодному банку, а тому ПриватБанк станом на час укладення кредитного договору 30.06.2006 року не був зареєстрований в Державному реєстрі банків і не мав діючої банківської ліцензії, і відповідно юридичну особу із кодом який зазначено в кредитному договорі в реєстрі не зареєстровано, не є передбаченими законом підставами для визнання правочину недійсним.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції обставини справи встановлені правильно, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Міжгірського районного суду від 6 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий ____________

Судді ____________

____________