Справа № 740/4957/15-ц Провадження № 22-ц/795/1219/2017 Головуючий у I інстанції Бережняк В. Д. Доповідач - Шитченко Н. В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарями Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ніжинського міськрайонного суду від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір доручення від 14 жовтня 2014 року, укладений ОСОБА_2, яким уповноважено на розпорядження спільним майном ОСОБА_2, та договір купівлі-продажу від 25 липня 2015 року автомобіля TOYOTA TUNDRA, 2012 року випуску, укладений ОСОБА_2 за дорученням ОСОБА_2, з ОСОБА_3

Рішенням від 18 грудня 2015 року Ніжинський міськрайонний суд позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнив частково. Визнав недійсним договір купівлі-продажу від 25 липня 2015 року транспортного засобу TOYOTA TUNDRA, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) 5TFUY5F13CХ211051, зеленого кольору, укладеного ОСОБА_2 за дорученням ОСОБА_2 з ОСОБА_3 В іншій частині позову відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, визнаючи договір купівлі-продажу недійсним, не витребував жодних належних доказів на підтвердження факту його укладення.

Заявник посилається на невірне застосування судом ст. 65 СК України, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу від 25 липня 2015 року чоловік позивача, ОСОБА_2, взагалі не був його стороною.

Крім того, вказує на те, що ОСОБА_2, на імя якого була видана довіреність щодо розпорядження транспортним засобом, є стороною у правочинах, які ОСОБА_6 просить визнати недійсними, і скасування яких безпосередньо стосується його прав і обовязків, проте, він був залучений до участі у справі лише як третя особа без самостійних вимог.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 в частині визнання договору купівлі-продажу від 25 липня 2015 року недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, і, всупереч вимогам ст.ст. 60, 63, 65, 70 СК України, договір купівлі-продажу автомобіля відбувся без згоди позивача. Підставою для відмови у задоволенні вимоги щодо визнання недійсним договору доручення від 14 жовтня 2014 року суд зазначив те, що цивільним законодавством передбачена згода одного з подружжя при укладенні саме договору купівлі-продажу, а не при видачі доручення одному з подружжя на здійснення такого договору. В частині зазначеної позовної вимоги рішення не оскаржується.

З висновком районного суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу не може погодитись апеляційний суд, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, враховуючи наступне.

У справі встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебувають у шлюбі, який зареєстровано відділом ДРАЦС реєстраційної служби Чернігівського МУЮ 14 лютого 2012 року (а.с. 27).

Під час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль TOYOTA TUNDRA, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, який згідно повідомлення Ніжинського центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, 14 жовтня 2014 року був зареєстрований за ОСОБА_2 (а.с. 7).

У цей же день, ОСОБА_2 видав довіреність на імя ОСОБА_7, якою уповноважив останнього розпоряджатися (продати, передати в найм (оренду), позичку тощо) належним йому транспортним засобом автомобілем НОМЕР_2 (а.с. 165).

29 липня 2015 року вказаний транспортний засіб було перереєстровано на нового власника ОСОБА_3, що підтверджується довідкою-рахунком № 292122, виданою ТОВ «ДАКАРАС» (а.с. 68).

Як передбачено ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх власників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Приписами ч. 2 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У своїй постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України, висновок якого в силу положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись при вирішенні даної справи, зазначив, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зважаючи на наведені вище положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про наявність підстав для задоволення вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобіля, пославшись на недотримання під час його укладання вимог ст. 65 СК України.

Як вже зазначалось, автомобіль TOYOTA TUNDRA був придбаний в період перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у шлюбі. 14 жовтня 2014 року, тобто у день придбання автомобіля, ОСОБА_2 видав довіреність на імя ОСОБА_2, який є його батьком, щодо розпорядження транспортним засобом. За умовами довіреності розпорядження включало в себе: продаж, за умови сплати усіх обовязкових податків та зборів, обмін, передачу в найм (оренду), позичку, тощо. Довіритель своїм підписом засвідчив також, що положення ст. 65 СК України про розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, йому нотаріусом розяснено. ОСОБА_7 у подальшому, 25 липня 2015 року, здійснив продаж спірного автомобіля ОСОБА_3

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 3 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Отже, предметом доказування при вирішенні вимог позову щодо визнання правочину недійсним є не лише питання правомірності або неправомірності дій відповідача ОСОБА_2, а і оцінка дій ОСОБА_7 при виконанні наданих довіреністю повноважень. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно послався лише на визнання позову відповідачем ОСОБА_2, оскільки останній оспорюваного договору купівлі-продажу не вчиняв.

Разом з тим, апеляційний суд, позбавлений можливості надати оцінку діям повіреного при виконанні своїх повноважень, оскільки ОСОБА_2 залучений до участі у справі в якості третьої особи, а не відповідача. Колегія суддів за положеннями діючого цивільно-процесуального законодавства не може змінити цей визначений позивачем статус, а відповідних клопотань у суді першої інстанції заявлено не було.

Не залучення відповідачем ОСОБА_2, який згідно з довіреністю мав право розпоряджатися транспортним засобом, унеможливлює вирішення питання про визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки прямо впливає на права та інтереси особи, що виконувала повноваження на підставі відповідного правочину, у тому числі унеможливлює подання ОСОБА_2 зустрічного позову, укладення мирової угоди під час розгляджу даної справи, тощо, і призведе до порушення його прав у випадку визнання правочину недійсним. Наведені обставини також являються доводами апеляційної скарги ОСОБА_3, для якої питання правомірності набуття транспортного засобу повязано із зясуванням обставин правомірності дій повіреного при його відчуженні.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що при ухваленні судового рішення допущенні порушення у застосуванні норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, скасовує рішення в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір, сплачений останньою при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду від 18 грудня 2015 року в частині задоволених вимог скасувати, відмовивши ОСОБА_6 у задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу TOYOTA TUNDRA, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) 5TFUY5F13CX211051 від 25 липня 2015 року, укладеного ОСОБА_7 за дорученням ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 535 грн 92 коп. судових витрат за апеляційний розгляд справи.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: