Ухвала

іменем україни

26 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 07 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 55 677,00 доларів США на термін до 07 вересня 2037 року зі сплатою 11,30 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 07 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до п.1.4. якого позичальник та поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором, виникла заборгованість, яка станом на 21 квітня 2015 року становить 46 355,55 доларів США, з яких: 43 304,20 доларів США - кредитна заборгованість, 3 051,35 доларів США - заборгованість за процентами, а також заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів в розмірі 13 299 грн 45 коп., з яких: 4 922 грн 46 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту, 8 376 грн 99 коп. - пеня за прострочення сплати процентів.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з солідарно з відповідачів на свою користь вищевказану заборгованість.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 07 вересня 2007 року в сумі 46 355,55 доларів США, еквівалент суми в національній валюті станом на момент ухвалення рішення - 1 031 614 грн 35 коп., з яких: 43 304,20 доларів США - заборгованість за кредитом, 3 051,35 доларів США - заборгованість за процентами, а також 4 922 грн 46 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту та 8 376 грн 99 коп. - пеня за прострочення сплати процентів, а всього на суму 1 044 9313 грн 80 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості змінено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором від 07 вересня 2007 року в сумі 46 355,55 доларів США станом на 21 квітня 2015 року, з яких: 43 304,20 доларів США - заборгованість за кредитом, 3 051, 35 доларів США - заборгованість за процентами, а також 4 922 грн 46 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту та 8 376 грн 99 коп. - пеня за прострочення сплати відсотків. В решті заочне рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення заборгованості з поручителя та направити справу в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 07 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 55 677,00 доларів США на термін до 07 вересня 2037 року зі сплатою 11,30 % річних.

Відповідно до п. 1.5. кредитного договору, банк надав позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника у банку для подальшого їх використання за цільовим призначенням.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 07 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до п.1.4. якого позичальник та поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники.

Згідно з пунктом 1.3.4 кредитного договору позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом відповідно до графіку, з 1 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.

Згідно з пунктом 2.2. договору поруки у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати направлення йому такої вимоги (рекомендованим листом).

Також встановлено, що з липня 2014 року ОСОБА_3 не здійснює платежів для погашення суми заборгованості за кредитом у розмірі та строки, встановлені договором.

Унаслідок невиконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором та наявністю заборгованості 09 лютого 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» надіслало письмові вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором протягом 31 календарного дня з дня отримання повідомлення та попередило їх про повернення суми кредиту в повному обсязі й нарахованих процентів і штрафних санкцій у разі несплати простроченої заборгованості.

29 травня 2015 року банк пред'явив до боржника та поручителя позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, заборгованості зі сплати процентів за його користування та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого частково погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем доведено, а відповідачами не спростовано факту неналежного виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 07 вересня 2007 року, як і не спростовано розрахунку банку, на який він посилається в обґрунтування розміру заборгованості. При цьому суд дійшов висновку про стягнення суми заборгованості з позичальника та з поручителя в солідарному порядку.

Змінюючи заочне рішення міського суду в частині визначення розміру заборгованості у національній валюті України на валюту кредитування, апеляційний суд, посилаючись на п. 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», виходив з того, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті, суд в резолютивній частині рішенні зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

Встановивши, що в ПАТ «УкрСиббанк» наявна генеральна ліцензія та дозвіл Національного банку України на здійснення кредитних операцій у іноземній валюті, апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення міського суду у вказаній частині, залишивши в решті рішення місцевого суду без змін.

Проте повністю погодитись із такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Сторони кредитного договору у справі поряд з установленням строку дії договору встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року № 6-272цс16, яка згідно зі ст. 360‑7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 останній платіж на погашення кредиту внесла 26 травня 2014 року, а до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителя банк звернувся у травні 2015 року.

09 лютого 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» надіслало письмові вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором протягом 31 календарного дня з дня отримання повідомлення та попередило їх про повернення суми кредиту в повному обсязі й нарахованих процентів і штрафних санкцій у разі несплати простроченої заборгованості.

29 травня 2015 року банк пред'явив до боржника та поручителя позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто у шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому цей строк банком не пропущено, а поруку не припинено.

Разом з тим, переглядаючи рішення місцевого суду в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), а за договором поруки поручитель повинен виконати зобов'язання в тому ж порядку, який встановлено для позичальника кредитним договором, не з'ясували чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем та по яких платежах порука припинилась, а по яких ще діє.

Крім того, у касаційній скарзі заявник посилається на збільшення розміру процентної ставки за кредитним договором, що призвело до збільшення її відповідальності та, в свою чергу є підставою для припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України.

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2012 року № 6-73цс12, від 17 лютого 2016 року № 6‑3176цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Враховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не перевірив чи дійсно мало місце збільшення відповідальності поручителя за кредитним договором та дійшов передчасного висновку про задоволення вимог до поручителя.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська