25.07.2017 Справа № 756/6006/16-ц
Унікальний №756/6006/16-ц
Провадження №2/756/504/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Яценко Н.О.,

за участі секретаря - Хоменко І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу і з урахуванням уточнених позовних вимог просить зобов'язати останню повернути суму позики в розмірі - 10 000,00 грн, 3 % річних від простроченої суми в розмірі - 1 124,00 грн, інфляційні втрати в розмірі - 9 523,63 грн та судові витрати.

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначила, що 02 квітня 2013 року вона з відповідачем ОСОБА_2 уклали договір позики, котрий був оформлений розпискою, згідно умов якого позивач передала, а відповідач прийняла в борг грошові кошти в сумі 10 000,00 грн, які зобов'язувалася повернути до 01 червня 2013 року.

Станом на час звернення до суду відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання перед позивачем належним чином не виконала, грошові кошти не повернула у передбачений договором строк. Таким чином за період з 01.06.2013 по 28.02.2017 заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить: основна сума боргу - 10 000,00; 3 % річних від простроченої суми в розмірі - 1 124,00 грн, інфляційні втрати в розмірі - 9 523,63 грн.

Окрім того у лютому 2017 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просила визнати недійсним договір позики від 02 квітня 2013 року.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначила, що 14 вересня 2012 року між нею та третьою особою ОСОБА_3 було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дочка - ОСОБА_3

ОСОБА_3, вдаючись до тиску та обману отримав від ОСОБА_2 розписку про начебто отримання останньою в борг від його рідної сестри 10 000,00 грн. Ці кошти ОСОБА_2 начебто повинна була повернути ОСОБА_3 для компенсації витрат, пов'язаних із народженням дитини.

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що насправді ніяких коштів від ОСОБА_3 ані від його сестри ОСОБА_1 вона не отримувала, всі витрати пов'язані із народженням дитини як батьки вони несли разом. ОСОБА_2 перебувала у тяжкому, як фінансовому так і моральному стані. Письмову розписку від 02.04.2013 року вона надала ОСОБА_3, оскільки боялася, що він не дозволить їй із новонародженою донькою повернутися додому.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 первісні позовні вимоги з урахуванням уточнення підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 разом зі своїм представником у судовому засіданні підтримала зустрічну позовну заяву та просили її задовольнити. У задоволенні первісних позовних вимог просили відмовити у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, про час та місце повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, свідка ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов необхідно задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити з огляду на таке.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

02 квітня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, на підтвердження умов якого останньою було складено розписку, згідно умов якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняла в борг грошові кошти в сумі 10 000,00 грн, які зобов'язувалася повернути до 01 червня 2013 року (а.с.7).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно чч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_3, який є братом ОСОБА_1 та нас укладення спірного договору був чоловіком ОСОБА_2, в якості свідка повідомив суду ті обставини, що ОСОБА_2 дійсно взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000,00, про що склала розписку у його присутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог вищенаведеної ст. 60 ЦПК України ОСОБА_2 не надала суду достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що письмову розписку від 02.04.2013 року вона надала ОСОБА_3 під психологічним тиском останнього, а грошові кошти від ОСОБА_1 не отримувала. Не визнання відповідачем позову спростовується самою розпискою, яку відповідач особисто написала, при цьому зазначила дату повернення позики.

Проаналізувавши спірний оформлений розпискою договір позики та вищенаведені норми законодавства, суд встановив, що договір позики від 02.04.2013 містить всі істотні умови передбачені законодавством України, ОСОБА_2 була ознайомлена зі всіма істотними умовами договору, що підтверджується її підписом на розписці, у зв'язку з чим у суду немає підстав для визнання його недійсним (а.с.7).

Враховуючи вищенаведене та провівши розрахунок заборгованості, суд встановив, що станом на 28 лютого 2017 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання перед позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не виконала належним чином, грошові кошти не повернула у передбачений договором строк. Станом на 28 лютого 2017 року сума основного боргу за Договором позики від 02.04.2013 року становить 10 000,00 грн, 3 % річних від простроченої суми в розмірі за період з 01.06.2013 по 28.02.2017 - 1 124,00 грн, інфляційні втрати за період з 01.06.2013 по 28.02.2017 в розмірі - 10 592,75 грн.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

У даному випадку суд не вбачає можливим вийти за межі первісних позовних вимог, тому вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики в розмірі - 10 000,00 грн, 3 % річних від простроченої суми в розмірі - 1 124,00 грн та інфляційні втрати (в межах заявлених позивачем вимог) у розмірі 9 523,63 грн.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1судові витрати в сумі 551,20 грн, які підтверджуються долученою до справи квитанцією про їх оплату (а.с.4).

На підставі викладеного, ст. ст. 203, 215, 525, 526, 527, 625, 1046-1049 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 60, 79, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 суму позики в розмірі 10 000 (десять тичяч) гривень 00 копійок; інфляційні втрати у розмірі 9 523 (дев'ять тисяч п'ятсот двадцять три) гривні 63 копійки; 3 % річних у розмірі 1 124 (одна тисяча сто двадцять чотири) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривень 20 копійок.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.О. Яценко