АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4055/17 Головуючий 1-інстанції - Харченко А.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Колесник О.Е.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 в особі представника Ястребової Євгенії Богданівни та ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів і додаткових витрат на неповнолітню дитину та на утримання дружини,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі з 23 вересня 2012 року, від якого мають малолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому після уточнень, просила стягнути на її користь з ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі по 1500 грн. щомісячно, починаючи з 01 березня 2016 року до досягнення дитиною повноліття; стягнути додаткові витрати на неповнолітню дитину ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі, що становить 2150 грн.; стягнути аліменти на її ( позивача) утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 1600 грн. щомісячно, починаючи з 28 вересня 2016 року до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що починаючи з березня 2016 року відповідач проживає окремо від неї та дочки, матеріально їх не утримує, вихованням та оздоровленням дитини не займається.

Вона, ОСОБА_3, є вимушеним переселенцем з м. Горлівка Донецької області (тимчасово окупована територія), власного житла не має, не працює, у зв'язку із здійсненням догляду за дитиною, яка проживає разом з нею. В зв'язку із скрутним матеріальним становищем не має можливості самостійно матеріально забезпечити гідний розвиток дитини.

Відповідач працездатний, інших неповнолітніх дітей або осіб, які б перебували на його утриманні, не має, у центрі зайнятості, як особа, що шукає роботу, не перебуває, працює неофіційно останні два роки та отримує значний дохід, оскільки його робота пов'язана із відрядженнями за кордон. Відповідач, який проживає окремо від малолітньої дитини, влаштовує своє особисте життя, не виконує жоден із тих обов'язків, які покладені на нього законом як на батька дитини. Відомості про доходи відповідача відсутні. На її неодноразове звернення до ОСОБА_5 телефонним звязком та та електронними листами з проханням приймати участь у матеріальному забезпеченні дитини, відповідач на не реагує, в телефонному режимі від подібних розмов ухиляється.

Зазначала, що з березня 2016 року до часу звернення до суду вона самостійно несе додаткові витрати на дитину, пов'язані із забезпеченням для неї гідних умов проживання, а саме: оплачує половину орендної плати за оренду квартири АДРЕСА_1 (місце фактичного проживання у м. Харкові). Вказана квартира орендується двома сім'ями - вимушеними переселенцями з метою економії коштів. Розмір щомісячної орендної плати за квартиру за період з липня 2016 року по липень 2017 року становить 4300 грн. Таким чином, розмір орендної плати, яку позивач сплачує за половину квартири становить щомісячно 2150 грн. до липня 2017 року.

У звязку із вищенаведеним просила стягнути з ОСОБА_5 матеріальну допомогу - аліменти на їїутриання у розмірі прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленого з 1 січня 2017 року, тобто у розмірі 1600 грн., щомісячно, починаючи з 28 вересня 2016 року, з дня звернення до суду із позовом, до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2

В запереченнях на позовну заяву ОСОБА_5, посилаючись на те, що він не припиняв виконувати свій обов»язок щодо утримання доньки, однак не має можливості надавати кошти на утримання позивача, просив стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, у твердій грошовій сумі 614 грн. щомісячно з моменту подання позову до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти позовних вимог просив відмовити.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 05 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі 800 грн. щомісяця, починаючи з 28 вересня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати на неповнолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі 1075 грн. щомісяця за період з липня 2016 року по липень 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на користь ОСОБА_3 на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. щомісяця, починаючи з 28 вересня 2016 року, та до досягнення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в сумі 1920 грн.

Зазначене рішення суду оскаржено ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Ястребової Є.Б. та ОСОБА_5

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Ястребова Є.Б., посилаючись на неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення районного суду в частині розміру стягнутих аліментів на утримання дитини та періоду їх стягнення, а саме просить стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі 1500 грн. щомісяця, починаючи з 28 вересня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині рішення суду просить залишити без змін.

Вказує, що судом першої інстанції помилково не враховано показання свідка ОСОБА_7, яка є матір»ю позивача, та підтвердила факт того, що ОСОБА_5 не живе з родиною з березня 2016 року та не залишив позивачу коштів на утримання їх спільної дитини.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що неофіційна робота ОСОБА_5 пов»язана із постійними відрядженнями за кордон, що дає можливість припускати наявність в нього значного доходу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення районного суду, скасувавши його в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дружини та додаткових витрат на неповнолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що він тривалий час має проблеми з працевлаштуванням та не отримує адресну допомогу як внутрішньо переміщена особа у відповідності до Постанови КМУ «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг №505 від 01.10.2014 року, оскільки отримання такої допомоги для працездатних осіб обмежено обов»язковою умовою для особи знайти роботу протягом чотирьох місяців з дня призначення грошової виплати.

Вказує, що стягуючи з нього на користь позивача додаткові витрати на утримання дочки, суд не звернув уваги на те, що договір найму житлового приміщення від 02.07.2016 року укладений між власником ОСОБА_8 та наймачем ОСОБА_9, а ОСОБА_3 не є орендарем вказаного житлового приміщення, та лише у відповідності до п. 6.1 вказаного договору має право на спільне проживання разом з ОСОБА_9 Крім того, згідно Постанови КМУ «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг №505 від 01.10.2014 року позивач має право отримувати щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам, яка має суворе цільове призначення - покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що він отримує мінливий дохід в сумі приблизно 2000 - 2500 грн., частину з якого передає в якості допомоги на дитину, тому у нього відсутня можливість надавати допомогу на утримання колишньої дружини.

Перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як батько дитини зобов»язаний приймати участь в її утриманні та додаткових витратах на утримання та враховуючи, що дочка сторін ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2не досягла трьох років, ОСОБА_3 має право на утримання від відповідача до досягнення дочкою трьох років.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не у повному обсязі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно принципів Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її розвитку, освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, сторони перебувають у шлюбі з 23 серпня 2012 року, від якого мають дитину, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. З березня 2016 року сторони разом не проживають, малолітня дитина проживає та знаходиться на утриманні позивача.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 182 СК України при визначення розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значенння.

З матеріалів справи вбачається, що батько дитини ОСОБА_5 має статус особи, яка переміщена з тимчасово окупованої теріторії та районів проведення антитерористичної операції працездатного віку, офіційно ніде не працює, не має інших дітей, а також непрацездатних батьків, які б потребували допомоги з його боку.

Відповідно до інформації, наданої Головним управлінням ДФС у м. Києві від 21.02.2017 року та Головного управління ДФС у Харківській області від 16.02.2017 р., відомості про доходи відповідача за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 відсутні.

В суді першої інстанції ОСОБА_5 пояснив, що не має постійного заробітку, має тимчасовий дохід в розмірі 2000-2500 грн. на місяць.

Мати дитини ОСОБА_3 є працездатною особою, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні першої дитини у розмірі 860 грн. З березня по жовтень 2016 року позивач отримувала соціальну допомогу переміщеній особі на проживання у розмірі 1326 грн.

Згідно довідки від 30.07.2015 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, копія якої знаходиться в матеріалах справи, фактичне місце проживання (перебування) позивачки ОСОБА_3 зазначене: АДРЕСА_1

У звязку із зазначеним суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини у розмірі 800 грн., правильно врахувавши матеріальне становище платника аліментів.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на наявність у ОСОБА_5 значного доходу засновані на припущеннях, тому в порядку вимог ст. 60 ЦПК України не можуть бути прийняті судом.

Частинами 1, 2 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Посилання ОСОБА_3 на пояснення свідка ОСОБА_7 не можуть бути прийняті судом, оскільки вони не є належним та допустимим доказом на підтвердження того, що позивач вживала належні заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину за минулий час.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 зазначено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. Окрім того відповідно до ч.2 ст.185 СК України додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на інструменти, призначені для розвитку здібностей дитини, або документи, що підтверджують необхідність здійснення додаткових витрат на лікування дитини.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

З матеріалів справи вбачається, що додатковими витратами на дитину ОСОБА_3 вважає витрати на оренду житла, що не є додатковими витратами на дитину в розумінні ст. 185 СК України таЗакону України «Про охорону дитинства».

Згідно договору найма жилого приміщення від 02.07.2016 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_9, остання отримала у тимчасове користування квартиру АДРЕСА_2 з 02.07.2016 року до 02.07.2017 року Розмір плати за користування жилим приміщенням складає 4300 грн. Цим договором передбачене спільне проживання разом з наймачем ОСОБА_3

Вищевказаний договір не є підтвердженням того факту, що ОСОБА_3 є наймачем цієї квартири та сплачує за неї орендну плату, оскільки ним передбачено лише право позивача на користування зазначеною квртирою.

Крім того, Постановою КМУ «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг №505 від 01.10.2014 року передбачено право отримувати щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам, яка має суворе цільове призначення - покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Згідно довідки УПСЗН в Московському районі №2 від 24 жовтня 2016 року ОСОБА_3 отримала допомогу переміщеним особам на проживання з березня 2016 року до жовтня 2016 року в сумі 10608 грн.

Відомостей про те, що позивачу було відмовлено в наданні такої допомоги вподальшому матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_5 додаткових витрат на утримання доньки ОСОБА_6

У звязку із чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині.

Згідно статті 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Стягуючи з ОСОБА_5 аліменти на утримання ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що відповідач має можливість працювати і будь-яких обмежень з цього приводу (інвалідність тощо) у нього немає, однак враховуючи, що ОСОБА_5, як і його дружинаі ОСОБА_3 є особою, що має статус особи, яка переміщена з тимчасово окупованої теріторії та районів проведення антитерористичної операції та не має стабального доходу, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір аліментів на утримання ОСОБА_11 з 700 гривень до 400 гривень щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми матеріального права, що у відповідності до ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення районного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317,319, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 травня 2017 рокузмінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 додаткових витрат на неповнолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зменшити розмір аліментів на утримання дружини, стягнувши з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце народження м. Горлівка, Донецької області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 400 (чотириста) грн. щомісяця, починаючи з 28 вересня 2016 року, та до досягнення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: