Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за розпискою, звернення стягнення на житловий будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 2 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що у 2008 році ОСОБА_6 взяв у неї в борг 85 000 доларів США, що на той час було еквівалентно 1 340 960 грн. Указані кошти були необхідні відповідачу для будівництва житлового будинку з надвірними спорудами, розташованому на земельній ділянці площею 0,050 га по АДРЕСА_1 Для будівництва житлового будинку ОСОБА_6 було витрачено грошові кошти у сумі 170 000 доларів США. Із позичених кошів було повернуто 25 000 доларів США. Оскільки між ними існували довірливі відносини, то розписка була складена відповідачем пізніше - 15 січня 2015 року з урахуванням повернутих коштів у сумі 25 000 доларів США. Сторони обумовили, що решта позичених коштів будуть повернуті після продажу зведеного відповідачем будинку та земельної ділянки, на якій він розташований.

Однак їй стало відомо про те, що відповідач не має наміру продавати указаний будинок та земельну ділянку, а також повертати їй позичені кошти.

Вона неодноразово зверталася до ОСОБА_6 з вимогою повернути кошти у сумі 60 000 доларів США, що було еквівалентно 1 520 400 грн, однак кошти повернуті не були.

У зв'язку з цим ОСОБА_5 просила суд стягнути з відповідача заборгованість за розпискою у сумі 1 520 400 грн та з метою повернення цих коштів - звернути стягнення на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, загальною площею 192,80 кв. м, житловою площею 110,80 кв.м, та земельну ділянку площею 0,050 га, на якій він розташований, що належать відповідачу на праві власності.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 2 листопада 2016 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 заборгованість за розпискою у сумі 1 520 400 грн, що згідно із встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на час подачі позовної заяви до суду було еквівалентно 60 000 доларів США. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди правильно виходили із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що згідно з розпискою від 15 січня 20015 року, складеної ОСОБА_6, останній взяв в борг у ОСОБА_5 85 000 доларів США для зведення житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, вартість якого відповідач самостійно оцінив у 170 000 доларів США. При цьому зазначив, що частина позичених коштів у сумі 25 000 доларів США ним вже була повернута позивачу.

Решту позичених коштів ОСОБА_6 зобов'язався повернути ОСОБА_5 за рахунок продажу будинку та земельної ділянки, на якій він розташований (а. с. 7).

Встановлено, що відповідач не здійснив продаж будинку і земельної ділянки, позичені кошти не повернув.

Сума основного боргу на день пред'явлення позовної заяви складала 60 000 доларів США, що згідно із встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на час подачі позовної заяви до суду було еквівалентно 1 520 400 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми, що не заперечувалося відповідачем під час розгляду справи в суді.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди правильно виходили із того, що наданою розпискою від 15 січня 2015 року ОСОБА_6 підтвердив факт отримання грошових коштів від ОСОБА_5 Проте належним чином свої грошові зобов'язання відповідач не виконав, тому є обґрунтованими вимоги ОСОБА_5 щодо повернення суми боргу у сумі 1 520 400 грн, що було еквівалентно 60 000 доларів США.

Такий висновок судів відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Разом із цим суди правильно вважали, що вимоги позивача про звернення стягнення на житловий будинок є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими й правильність вищезазначених висновків судів не спростовують. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 2 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак Головуючий Судді: