Справа № 199/9418/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

14.07.2017 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 комітету Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, третя особа: Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області про визнання права користування житловим приміщенням, визнання противоправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з даним позовом до відповідачів про визнання права користування житловим приміщенням, визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, зазначивши, що квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду, та є неприватизованою.

Відповідно до обмінного ордера № 9115, виданого 29.06.1990 р. бюром обміну житлових приміщень виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів, зазначена квартира що складається з двох кімнат, була надана ОСОБА_3, складом сім'ї 3 особи, в тому числі: дружина ОСОБА_4, онук ОСОБА_5 В 1996 році в квартирі зареєструвався батько позивача ОСОБА_6.

Позивач зазначає, що він з листопада 2001 року постійно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Та оскільки двоюрідний брат ОСОБА_5, який був зареєстрований у квартирі, не заперечував щодо його проживання в квартирі, але не надав свою згоду щодо його постійної реєстрації, батько та дідусь зареєстрували його у квартирі тимчасово.

Після смерті бабусі позивача ОСОБА_7 у 1992 році та діда ОСОБА_3 в 2007 році між батьком позивача ОСОБА_6 та двоюрідним братом позивача ОСОБА_5 виникли суперечки щодо зміни договору найму, а саме хто буде виступати наймачем жилого приміщення. Після смерті ОСОБА_5 батько позивача звернувся до виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради із заявою про зміну договору найму на квартиру АДРЕСА_2 та укладання договору найму з ОСОБА_6, за результатом розгляду якої отримав рішення виконкому від 20.02.2015 р. № 30/1 і став наймачем. 15 листопада 2015 р. помер батько позивача ОСОБА_6

Позивач зазначає, що на підставі рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 24.11.2016 р. «Про включення до числа службових приміщень квартири АДРЕСА_3» квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_4 включено до числа службових приміщень та закріплено за Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області. Про існування зазначеного рішення виконкому міської ради йому відомо не було.

Будь-яких повідомлень, рішень, приписів стосовно користування квартирою та проживання від органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів він не отримував. В квартирі проживає постійно вже більш як 15 років.

Позивач вважає, що при прийнятті виконавчим комітетом міської ради рішення про включення квартири до числа службових житлових приміщень були допущенні порушення закону, зокрема порушене його конституційне право на житло, рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 24.11.2016 р. № 533 фактично обмежило його у праві користування квартирою № 5 по вул. Богомаза, 120.

У звязку з цим позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 24.11.2016 року № 533 «Про включення до числа службових приміщень квартири АДРЕСА_5» та визнати за ним право користування зазначеною квартирою.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 комітету Дніпровської міської ради в судовому підтримав надані письмові заперечення проти позову, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи Управління Служи безпеки України в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог.

Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до обмінного ордера № 9115, виданого 29.06.1990 р. бюро обміну житлових приміщень виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів, квартира за адресою: АДРЕСА_4, житловою площею 26,6 кв.м., що складається з двох кімнат, була надана ОСОБА_3 діду позивача, складом сім'ї 3 особи, в тому числі: дружина ОСОБА_4, онук ОСОБА_5 двоюрідний брат. Пізніше в 1996 році в квартирі зареєструвався батько позивача ОСОБА_6. Позивач був тимчасово зареєстрований у зазначеній квартирі на період з 23.11.2001 року по 01.11.2002 року.

Батько позивача звернувся до виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради із заявою про зміну договору найму на квартиру АДРЕСА_2 та укладання договору найму з ОСОБА_6, за результатом розгляду якої отримав рішення виконкому від 20.02.2015 р. № 30/1 і став наймачем. 15 листопада 2015 року ОСОБА_6 помер.

Оскільки позивач не був зареєстрований у спірній квартирі та не звертався до виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради із заявою про зміну договору найму квартири АДРЕСА_2 рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 24.11.2016 р. «Про включення до числа службових приміщень квартири АДРЕСА_3» квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_4 включено до числа службових приміщень та закріплено за Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області.

Згідно з положеннями ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу УРСР та роз'ясненнями, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, постійно проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, якщо був дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема була письмова згода на це самого наймача та при вселенні між цими особами та наймачем, не обумовлений порядок користування жилим приміщенням. Відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що письмову згоду на вселення позивача у спірну квартиру наймач не давав, доказів щодо наміру чи згоди вселити позивача у спірну квартиру в установленому порядку не наведено, питання його реєстрації, починаючи з дати зняття з реєстрації у спірній кватирі, а саме з 1.11.2002 року, не вирішувалось.

Доводи позивача, що він з 2001 року постійно проживає у спірній квартирі як член родини наймача, належними та допустимими доказами не підтверджені.

Копії квитанцій про сплату за природний газ, електричну енергію, водопостачання та водовідведення, теплопостачання та гарячу воду, за житлово-комунальні послуги, які були надані позивачем у якості підтвердження факту його постійного проживання у спірній квартирі з 2001 року датовані: вересень 2010 року, липень-вересень та грудень 2011 року, січень, квітень, червень 2012 року, березень, липень-вересень 2013 року, червень-серпень, жовтень 2014 року, січень-березень 2015 року, у яких платником послуг зазначено ОСОБА_3, в аналогічних квитанціях за червень-вересень платником за комунальні послуги зазначено ОСОБА_6, у зв'язку з чим, факт оплати житлово-комунальних послуг у спірній квартирі дідом та батьком позивача у вищезазначені періоди, не є підтвердженням права постійного користування позивачем спірною квартирою у статусі члена сімї наймача. Крім того, витрати по оплаті комунальних послуг у спірній квартирі здійснювались по фактично зареєстрованим особам, отже, позивач не ніс вказаний обовязок, який випливає з договору найму

Наявність запису в амбулаторній картці позивача про звернення до лікарні у період 2003 - 2006 роках, також не є свідченням факту постійного його проживання разом з батьком ОСОБА_6А у спірній квартирі, а є реалізацією його гарантованого права на лікування у будь-якому закладі охорони здоров'я за своїм вибором, передбачене вимогами статті 49 Конституції, статті 38 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я». Крім того, останній запис про медичне обслуговування міститься в медичній документації за 2006 рік.

Крім того, за змістом ст.ст.64, 65 ЖК України особа, яка вселилася до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням, якщо є інші докази того, що вона не змінювала свого постійного місця проживання. Як встановлено судом та підтверджено позивачем у судовому засіданні, у період з 04.09.2008 року по 19.11.2015 року останній був постійно зареєстрований та зберігав весь час за собою право користування жилим приміщенням у будинку 102 по вул. Свічкаренко, смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області, яке належить матері позивача. Доводи представника позивача щодо формальної реєстрації суд не бере до уваги, оскільки такі доводи суперечать вимогам Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він не набув чи втратив зв'язок з жилим приміщенням за своїм місцем реєстрації.

Також, суд приймає як доказ, копію паспорта позивача, надану представником третьої особи, оскільки дані, які містить вказаний доказ узгоджується з іншими доказами по справі, а саме: довідкою з місця проживання від 13.05.2016 року, наданою КП «Жилсервіс-9» ДМР про проживання позивача у спірній квартирі, виданій на підставі паспорту позивача з відміткою про реєстрацію у спірній квартирі; даними з АНД районного відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо запиту 23.09.2016 року з КП «Жилсервіс-9» ДМР щодо підтвердження реєстрації позивача у спірній квартирі АДРЕСА_6, та відсутності фактичної реєстрації позивача у спірній квартирі та наявності підробленого штампу у паспорті позивача про реєстрацію у спірній квартирі.

За таких обставин доводи позивача про постійне користування спірною квартирою у статусі члена сім'ї наймача, починаючи з 2001 року, не підтверджуються фактичними доказами по справі.

Суд критично ставиться до пояснення свідків, допитаних в судовому засіданні, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 Житлового кодексу УРСР жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ОСОБА_4 народних депутатів.

Згідно з ч. 2 ст. 121 Житлового кодексу УРСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Відповідно до ст. 122 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ОСОБА_4 народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Як було зазначено, квартира, в якій знаходиться позивач, була включена до числа службових (ст. 118 Житлового кодексу УРСР), але не надавалась жодній особі в користування (ст. 121 Житлового кодексу УРСР).

З огляду на встановлені вище обставини, суд не вбачає підстав для визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 24.11.2016 року № 533 «Про включення до числа службових приміщень квартири АДРЕСА_5».

Враховуючи вище викладене суд вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що е підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає витрати віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 64,65 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 комітету Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,визнання противоправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування,- відмовити.

Судові витрати,понесені позивачем, віднести за його рахунок

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя