АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1556/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Кімстачов О. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівГончар Н.І., Сіренка Ю.В.
секретарНаконечна М.М.

за участю:

представника позивача ОСОБА_6

представника відповідача Єрьоменко В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Ощадбанк» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів, -

в с т а н о в и л а :

28 серпня 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 05 грудня 2006 року він уклав Договір відновлювальної кредитної лінії № 9542, згідно з яким банк повинен був надати йому кредитні кошти на споживчі цілі.

Позивач вважає, що зміст вказаного договору суперечить ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням договору, ні протягом його дії, відповідач не повідомив позивачу в письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування. Всупереч ст.11 цього Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк не повідомив позивача як споживача кредитних коштів письмово про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями, чим було порушено право споживача на свободу вибору продукції (підпункт «а» ст. 21 Закону).

У договорі банк наділив себе великою кількістю прав, обмеживши в них позичальника, та за порушення умов договору відповідальність передбачена лише для позичальника, чим порушується принцип рівності сторін договору. Продукція, надана банком (валютний кредит), є небезпечною для майнових інтересів позивача, так як є схильною до різких і значних коливань своєї вартості, криє в собі ризик для його майна.

Пунктами 1.5.2., 1.5.2.1., 1.5.2.2. та 1.2.2.3. кредитного договору передбачена можливість односторонньої зміни банком відсоткової ставки. Також дискримінацією є те, що в разі незгод позичальника із підняттям відсоткової ставки, вважається що банк вимагає дострокового повернення кредиту (п. 1.5.2.3).

У порушення вимог ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» йому з боку банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме: стійкої вартості оплати за кредит. Однією з несправедливих умов договору є те, що банк має право вимагати від позичальника достроково повернути суму кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, що фактично неможливо виконати.

Крім того, в договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, а також відсутній графік погашення кредиту. Договір взагалі не містить порядку зміни договору, який враховував би інтереси споживача, взагалі не містить умови про порядок припинення договору, а це є суттєвими умовами.

Позивач вважає, що кредитний договір є недійсним відповідно до ст. 203, ст. 215 ЦК України, а іпотечний договір - як похідний від кредитного договору.

Враховуючи наведене, ОСОБА_8 просив суд визнати недійсними Договір відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006 року, а також Іпотечний договір № 9542 від 05.12.2006 року.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено, у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині застосування строку позовної давності, просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року та визнати недійсними кредитний і іпотечний договори.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що 05 грудня 2006 року між ОСОБА_8 та ПАТ «Ощадбанк» було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 9542, згідно з яким банк зобов'язався надати позичальнику на умовах цього договору кредит в сумі 46 500 доларів США, а позичальник зобов'язався отримати, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13 % річних, комісійні винагороди та інші платежі, в порядку, на умовах, та в строки визначені кредитним договором.

Пунктом 1.2 розділу 1 «Предмет договору» передбачено, що кредит надається на споживчі потреби окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією, у період до 05.12.2007; і на дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами до 25 числа кожного місяця з відповідним зменшенням ліміту кредиту, починаючи з січня місяця 2008 року, остаточним терміном повернення кредиту є 05.12.2011.

26.08.2008 року сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору відновлюваної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006 року, за умовами якої сторони домовилися збільшити розмір плати за користування кредитом з 13% до 14,5% річних у пункті 1.1. Договору.

08.07.2010 року сторони уклали Додаткову угоду № 2 до Договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006, якою змінили п. 1.2, передбачивши в ньому суми щомісячних платежів у доларах США і визначивши остаточний термін повернення кредиту 04.12.2014; п. 1.5.1.1., визначивши в ньому збільшену процентну ставку - 14.5 % річних на період з дня видачі кредиту і до моменту закінчення строку, на який було надано кредит; п. 1.5.1.3 в частині дати останньої сплати процентів.

05.01.2011 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 3 до Договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006, якою змінено п. 1.2, 1.5.1.3 Договору щодо строків погашення суми кредиту і сплати процентів по кредиту.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 05.12.2006 року між сторонами було укладено Іпотечний договір № 9542, відповідно до умов якого позивач передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру № 56, в будинку №31 в м. Умань по вул. Леніна.

26.08.2008 року та 09.07.2010 року сторони уклали Додаткові угоди № 1, № 2 відповідно до Іпотечного договору № 9542 від 05.12.2006.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_8 про визнання недійсним кредитного договору підлягають до задоволення, однак, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даними вимогами.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що під час вчинення сторонами правочину - укладення Договору відновлюваної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006 - відповідач не дотримався вимог ч. 2, 4 ст. 11, ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII (у редакції Закону від 01.12.2005 № 3161-IV), а саме: перед укладенням договору про надання споживчого кредиту не повідомив споживачу про кредитні умови, зокрема: про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; не надав споживачу інформацію про продукцію в чітких, однозначних і доступних для розуміння пересічною особою формулюваннях, що забезпечило б можливість свідомого і компетентного вибору кредиту; у Договорі відновлювальної кредитної лінії № 9542 не зазначені: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту. У пунктах 1.2, 1.4 Договору, які стосуються видачі грошових коштів позичальнику, не вказані дати і суми, які будуть видані останньому, та, відповідно до цих сум і дат, не розписана загальна вартість кредиту для ОСОБА_8 та не визначений графік і суми повернення кредиту і сплати процентів за користування ним.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вірно встановив, що наведені обставини є підставами для визнання Договору відновлювальної кредитної лінії № 9542 від 05.12.2006 недійсним відповідно до ст. 203, 215 ЦК України.

Проте, як правильно визначено судом, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із такими вимогами.

Суд першої інстанції вірно визначив початок перебігу строку позовної давності з дати укладення кредитного договору - 05.12.2006 року, оскільки саме тоді позивач дізнався про порушення своїх прав.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта, що він дізнався про те, що кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» лише після того, коли звернувся до фахівців з права за допомогою після отримання позовної заяви ПАТ «Ощадбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки від 30.07.2013 року. Так, свій екземпляр кредитного договору ОСОБА_8 отримав під час укладення договору 05.12.2006 року і з того часу повинен був дізнатись про порушення своїх прав вказаним договором. Позивач не був позбавлений можливості звернутись за консультацією фахівця до або після укладення спірного договору.

Колегія суддів також відхиляє твердження апелянта, що відповідачем не було подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Так, в запереченні від 16.12.2015 року на позов ОСОБА_8 представник ПАТ «Ощадбанк» вказував на сплив строку позовної давності щодо заявлених позивачем вимог та просив відмовити в задоволенні його вимог, зокрема, і на підставі ст. ст. 261, 267 ЦПК України.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зазначена заява повинна містити виклад обставин, у відповідності до яких строк позовної давності сплив, календарний розрахунок відповідних строків, наявні докази та вимоги щодо застосування судом наслідків спливу позовної давності у вигляді відмови у позові.

Згідно роз'яснень, викладених у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року «Про окремі питання застосування строків позовної давності» у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо подання представником відповідача заяви про застосування позовної давності та відмовив в задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції виніс законне та обґрунтоване рішення, яке не підлягає зміні чи скасуванню.

Доводи апелянта не впливають на законність рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє, а рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Ощадбанк» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :