Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 415/335/17
Провадження № 22ц/782/464/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2017 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Лозко Ю.П.,

суддів: Авалян Н.М., Стахової Н.М.

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 30 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, третя особа приватний нотаріус Лисичанського міського нотаріального округу ОСОБА_4,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в обґрунтування якого вказала, що з 26 грудня 1997 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, який 22 жовтня 2015 року помер. При житті ОСОБА_5 11 березня 2013 року залишив заповіт на імя свого сина відповідача у справі ОСОБА_6, яким заповідав належний йому на праві приватної власності садовий будинок та земельну ділянку, які розташовані у садовому товаристві «Мічурінець-2», ділянка №182. Проте, вказане нерухоме майно заповідачу ОСОБА_5 ніколи не належало на праві приватної власності, тому позивач вважає, що він не мав права розпорядження цим майном. Вказані обставини створюють для позивача перешкоди у користуванні земельною ділянкою №182 та садовим будинком. Посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 1257 ЦК України, позивач просила суд, визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського нотаріального округу ОСОБА_4 у реєстрі під №230 від 11.03.2013 року в частині передачі садового будинку та земельної ділянки (під №182), що знаходиться у СТ «Мічурінець-2».

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 30 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, третя особа приватний нотаріус Лисичанського міського нотаріального округу ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, пославшись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповне зясування судом обставин справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін; скасувати рішення суду 1 інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог; змінити рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду є законним, якщо суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення є обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про наявність підстав передбачених ч.1 ст. 1257 ЦК України для визнання заповіту від 11.03.2013 року складеного заповідачем ОСОБА_5 недійсним, оскільки на момент складання заповіту ОСОБА_5 мав на це право (необхідний обсяг цивільної дієздатності для складання заповіту), тому підстави для задоволення позовних вимог у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України відсутні.

Такі висновки відповідають вимогам закону та встановленим обставинам у справі з огляду на наступне.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 11 березня 2015 року чоловік позивача ОСОБА_5, який помер 22 жовтня 2015 року, склав заповіт, яким заповів ОСОБА_6 належний йому на праві власності садовий будиночок, який знаходиться у садовому товаристві «Мічуринець 2», ділянка №182 розташований на території Кудряшівської селищної ради, Кремінського району, Луганської області, та земельну ділянку, розташовану за тією ж адресою, а також житловий будинок №50 «а», розташований по вул. Туполєва, м. Лисичанська, який посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № №230.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» в п. 6 абзаців 3-4,7 зазначено, що статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Оскільки право на складання заповіту має особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК), згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК підставою для нікчемності заповіту є кваліфікація його як такого, що складений особою, яка не мала на це права. Це, зокрема, заповіт, вчинений недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача.

Отже, в розумінні ч.1 ст. 1257 ЦК України, щодо складання заповіту особою, яка не мала на це права, підставами для застосування даної норми є вчинення заповіту недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою або особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, тобто особою, яка не мала на це право.

Матеріали справи не містять належних та об»єктивних підтверджень, які б свідчили про те, що заповіт від 11.03.2015 року складений заповідачем ОСОБА_5 як особою, яка не мала на це права.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції проте, що заповідач ОСОБА_5 на момент складання заповіту мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, тому не має підстав для задоволення позову у відповідності до вимог ч.1 ст. 1257 ЦК України, є вірним.

Довід апеляційної скарги про те, що судом не встановлено обставин за якими заповідач ОСОБА_5 розпорядився нерухомим майном, що йому не належало на праві приватної власності, а саме земельною ділянкою №182 та садовим будинком розташованими у СТ «Мічурінець-2», тому є підстави для застосування вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки визнання заповіту складеного особою, яка не мала права на це майно недійсним, не передбачено.

Інші доводи апеляційної скарги, за своєю суттю є обґрунтуванням позовних вимог, зводяться до особистого тлумачення норм законодавства, та до незгоди з висновками суду по оцінці доказів, але згідно зі ст. 212 ЦПК України право оцінки наданих доказів належить безпосередньо суду і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції процесуального та матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: