Справа № 405/9004/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2017 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

при секретарі : Фришко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача та визнання кредитного договору частково недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати недійсним пункт 4.3 кредитного договору № 401/21/07/2006/840-3504/КФ від 21.07.2006 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ним з моменту укладення в редакції, встановленій додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 25.02.2011 року. Змінивши позовні вимоги позивач просить визнати недійсним пункт 1.3.2 кредитного договору № 401/21/07/2006/840-3504/КФ від 21.07.2006 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ним з моменту укладення, а також частину 2 пункту 1.1, пункт 4.3 кредитного договору № 401/21/07/2006/840-3504/КФ від 21.07.2006 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ним з моменту укладення в редакції, встановленій додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 25.02.2011 року та стягнути судові витрати в сумі 551,20 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що умовами Кредитного договору передбачено розмір санкцій за неналежне виконання зобов'язань, включаючи пеню (п.4.1. договору) та штраф (п. 4.3. договору), що перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом. Посилається на ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно якої до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, а також ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків на шкоду споживача.

Вважає, що пункт 4.3 кредитного договору щодо встановлення сторонами договору штрафу у розмірі 10% від суми несплаченого щомісячного платежу (несплаченої частини щомісячного платежу) за кожен випадок, в поєднанні з п. 4.1 цього договору про сплату позичальником пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у період прострочення, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності, наслідком чого є дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційної великої суми компенсації у разі невиконання нею зобов»язань за спірним договором.

Крім того, п. 1.3. договору встановлена плата за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру процентів, які позичальник повинен сплатити Банку), зазначеним у п. 1.1. цього Договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався Кредитом. На підставі укладеної між сторонами додаткової угоди № 2 від 21.02.2011 року кредитного договору № 401/21/07/2006/840-3504/КФ від 21.07.2006 року з дати підписання додаткової угоди встановлено щомісячну суму мінімально необхідного платежу відповідно графіку. Починаючи з 20.03.2014 року мінімально необхідний платіж згідно графіку становити 304,83 долари США. Відповідно до зазначеного вище графіку до складу мінімально необхідного платежу сумі 304,83 долари США входить і сума комісії. Також у Графіку до мінімально необхідного платежу включено і реструктуризаційні % сумі 83,16 долари США та реструктуризаційну комісію у сумі 62,98 долари США для сплати щомісячно, у період з 18.03.2011 року по 20.02.2014 року, протягом якого платіж по кредиту, становив 450,97 доларів США.

Відповідно до укладеної між сторонами додаткової угоди № 2 від 21.02.2011 року до кредитного договору № 401/21/07/2006/840-3504/КФ від 21.07.2006 року з дати підписання цієї додаткової угоди договір викладено у новій редакції.

Умовами ч. 2 п. 1.1. додаткової угоди № 1 до Кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує комісію у вигляді плати за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% річних від суми кредиту/суми зобов'язань позичальника (під сумою зобов'язань позичальника сторони розуміють різницю суми кредитних коштів, що надані кредитором позичальнику за цим договором, та суми кредитних коштів, що повернені позичальником кредитору).

В ч. 3 п 1.1. даної угоди визначено, що щомісячна сума мінімального необхідного платежу визначається графіком (додатку до цього договору).

Зазначає, що при визначенні в кредитному договорі обов'язку позичальника сплачувати щомісячну плату за управління кредитом із розрахунку 0,35% від розміру, фактичного залишку заборгованості за кредитом, а після укладення додаткової угоди № 1 від 25.02.2011 року до кредитного договору - комісію у вигляді плати за управління кредиток щомісячно із розрахунку 0,35 % річних від суми кредиту, не було зазначено, за які сааме послуги цю комісію встановлено, а тому він був змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Нарахування комісії здійснюється за послуги, що супроводжують кредит, як компенсація сукупних послуг банку за рахунок споживача кредитних послуг, що є незаконним.

Посилаючись на зазначені обставини, норми Закону України «Про захист прав споживачів», Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України від 10.05.2007 року № 168, просить задовольнити позов.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, заяві про зміну предмету позову, письмових поясненнях та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, суду надані письмові заперечення, посилаючись на викладені в них обставини, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 21.07.2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 401/21/07/2006/840-3504/КФ.

Відповідно до умов п. 1.1 даного договору банк надав позивачу кредит у сумі 24 000,00 доларів США для придбання останнім у власність нерухомого майна - житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1). Пунктом 1.4 зазначеного договору кредит надається строком на 240 місяців, із сплатою відсотків за користування кредитом, що розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 10% річних (із розрахунку 360 днів у році), згідно умов п. 1.3.1 цього договору. Також умовами п. 1.3.2 Кредитного договору передбачена плата за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру процентів, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у п. 1.1 цього договору.

21.02.2011 року між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 401/21/07/2006/840-3504/КФ від 21.07.2006 року. З дати підписання цієї додаткової угоди встановлено щомісячну суму мінімально необхідного платежу відповідно до графіку. Починаючи з 20.03.2014 року мінімально необхідний платіж згідно графіку має становити 304,83 долари США.

25.02.2011 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до вищезазначеного кредитного договору, якою договір викладено в новій редакції, в т.ч. встановлено кінцевий термін повернення кредиту 20.07.2026 року.

Відповідно до умов п. 2.4. нової редакції кредитного договору порядок погашення суми основної заборгованості відбувається шляхом внесення необхідного платежу щомісячно до 20 числа поточного місяця , якщо 20 число є небанківським днем, то платіж необхідно внести в останній банківський день, який передує цій даті, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 20.07.2016 року, на умовах визначених цим договором.

Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення, в тому числі відсутня згода за всіма істотними умовами договору.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вбачається з матеріалів справи на момент укладення кредитного договору та оспорюваної додаткової угоди № 1 від 25.02.2011 року до кредитного договору, банком були дотримані вимоги закону щодо дійсності правочину, а саме: сторони за договорами мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; договори укладені у формі, встановленій законом і були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Як зазначав позивач в своїй позовній заяві, умови договорів ним виконувались по січень 2015 року.

З тексту кредитного договору вбачається, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Так, метою отримання кредиту є проведення розрахунків за договором купівлі-продажу № 1045 від 20.07.2006 року (п.1.2. договору), сума кредиту - 24 000,00 долари США (п.1.1 договору), строк кредиту - до 20.07.2026 року (п.3.3.4. договору). Умови і порядок видачі та погашення кредиту передбачені пп. 3.1.-3.6. договору. Зокрема, згідно п.п.3.3.1, 3.3.2, 3.3.3 кредитного договору, позичальник повертає кредит та сплачує банку платежі, передбачені п.п.1.3.1, 1.3.2 цього договору, шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу у валюті кредиту, що складає 304,51 долари США у валюті кредиту щомісячно до 20 числа поточного місяця і має право достроково повністю або частково погасити кредит та нараховані відсотки, попередивши письмово банк про свої наміри не пізніше як за п'ять робочих днів до сплати погашення (п.4.4.1).

Пунктом 1.3.1 кредитного договору передбачено сплату позичальником відсотків за користування кредитом за відсотковою ставкою 10,00% річних та плати за управління кредитом із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку по кредиту щомісячно протягом всього строку кредитування. Види забезпечення зобов'язань позичальника зазначені у п.п.2.1.-2.2. кредитного договору, відповідальність сторін у п.п. 5.1.-5.4, порядок зміни умов договору - у п.8.3.

Судом встановлено, що 25.02.2011 року між сторонами було укладено додаткові угоди № 1 та № 2 до вищезазначеного кредитного договору про реструктуризацію залишку заборгованості за кредитним договором, викладення кредитного договору в новій редакції та встановлення нового графіку погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до п. 3.3.1 кредитного договору та п. 2.4. додаткової угоди № 1 від 25.02.2011 року до кредитного договору передбачений обов'язок позичальника здійснювати щомісячні необхідні платежі з повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій та інших платежів у валюті кредиту.

Згідно умов п. 4.1 додаткової угоди у разі невиконання позичальником зобов'язань щодо строків та повноти сплати кредиту та процентів відповідно до умов договору, позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочки, а у випадку прострочення позичальником виконання зобов'язання, визначеного абз. 1 п. 2.4 (здійснення платежів щомісячно до 20 числа), на строк більше 30 календарних днів, позичальник з 30-го дня прострочення зобов'язаний сплатити штраф кредитору у розмірі 10% від суми несплаченого щомісячного платежу за кожен випадок.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 20.01.2017 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 401/21/07/2006/840-3504/КФ від 21.07.2006 року складає 19 124,87 доларів, з яких: 15 472,32 долари США - основного боргу; 1 204,85 долари США - відсотки за користування; 1 619,33 доларів США - комісія (плата за управління кредитом); 828,37 дол. США - пеня за неповернення кредиту. Як вбачається з даного розрахунку позичальник з 17.03.2015 року почав здійснювати платежі без дотримання вимог графіку платежів, визначеного додаткової угоди № 2 від 25.02.2011 року, що призвело до появи простроченої заборгованості.

Відповідно до розрахунку боргу в порядку передбаченому п. 4.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 25.02.2011 року) та вимог ст. 258 ЦК України, пеня за прострочення зобов'язань за кредитним договором обрахована за період 20.01.2016 року по 19.01.2017 року в сумі 828,37 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 20.01.2017 року складає 22 732,26 грн. Вказаний розрахунок боргу підтверджує, що з моменту укладення кредитного договору по 20.01.2017 року банком не нараховувалася та не стягувалася з позичальника заборгованість по штрафам згідно п. 4.2., 4.3. кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 25.02,2011 року), а тому посилання позивача на порушення банком вимог статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо примушення під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; встановлення вимог щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання зобов'язань за договором; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору є безпідставними.

Суд приходить до висновку, що укладений між банком та ОСОБА_1 кредитний договір (в тому числі п. 1.3.2, п.4.3, ч.2 п. 1.1) відповідає вимогам закону щодо його дійсності, його укладено відповідно до вимог законодавства, діючого на момент підписання, передбачена опорюваними пунктами договору відповідальність - це відповідальність відповідача за різні випадки порушення умов кредитного договору, а позивачем не доведено фактів порушення банком вимог законодавства під час підписання як кредитного договору і додаткової угоди № 1 від 25.02.2011 року, так і під час його виконання.

Крім того, суд вважає необгрунтованим посилання позивача на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» щодо збільшення відповідальності позичальника внесенням до редакції кредитного договору п. 4.3., так як відповідно до преамбули цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлений ОСОБА_1 позов не доведений в судовому засіданні, а тому відмовляє в його задоволенні в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить судові витрати, понесені позивачем при розгляді даної справи та підтверджені квитанцією про сплату судового збору в сумі 551,20 грн. за його рахунок.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача та визнання кредитного договору частково недійсним відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда протягом десяти днів.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда І. М. Шевченко