УхвалА

іменем україни

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Луспеника Д.Д., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 18 червня 2009 року між його колишньою дружиною - ОСОБА_4 - та її матір'ю - ОСОБА_7 - укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_7 належну їй на праві власності 1/4 частки квартири АДРЕСА_1. Співвласником вказаної квартири є син ОСОБА_4 - ОСОБА_6

Вважав, що вищевказаний правочин суперечить положенням Закону України «Про охорону дитинства», оскільки ним порушено права його з ОСОБА_4 спільної малолітньої дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який має право на проживання у спірній квартирі й іншого житла вони не мають. Крім того, зазначений договір дарування укладено без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив суд визнати договір дарування 1/4 частки квартири від 18 червня 2009 року недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди, вірно застосувавши ст. 29 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення спірного правочину, є порушенням закону, проте зазначене само по собі не призвело до звуження існуючих прав малолітньої дитини - ОСОБА_8, чи порушення його інтересів, оскільки малолітня дитина зареєстрована й проживає разом із матір'ю - ОСОБА_4 - та братом у спірній квартирі, де для нього створені всі необхідні умови для проживання та розвитку, що підтверджується довідкою комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 29 червня 2016 року, актом обстеження умов проживання служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 8 вересня 2016 року.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 6 квітня 2016 року № 6-589цс16, від 22 червня 2016 року № 6-1024цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), щодо вчинення ОСОБА_4 без попереднього дозволу органу опіки та піклування правочину, наслідком якого є порушення права малолітньої дитини, тобто звуження обсягу існуючих майнових прав дитини або порушення охоронюваних законом інтересів, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник

С.П. Штелик