У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3, що діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки - ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Комсомольської районної у м. Херсоні ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 7 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 12 серпня 2009 року перебуває в шлюбі з ОСОБА_6, від якого вони мають дочку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Він разом із сім'єю проживає і є власником квартири АДРЕСА_1 та двокімнатного приміщення за № 9 у цьому ж будинку поруч з квартирою. За фахом він моряк, часто буває у рейсах, в зв'язку з чим надавав дружині довіреність на розпорядження майном і представництво його інтересів. 1 листопада 2014 року він також надав їй довіреність на розпорядження квартирою, щоб у разі необхідності вона могла продати квартиру для купівлі житлового будинку. 19 лютого 2015 року він дізнався, що 4 листопада 2014 року квартира була продана. Зазначає, що договір купівлі-продажу був укладений з порушенням вимог законодавства, оскільки на момент укладення договору в квартирі проживала та була зареєстрована його малолітня дочка.

У зв'язку з цим позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 4 листопада 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5

5 травня 2015 року ОСОБА_5 пред'явив до суду зустрічний позов, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив визнати вказаний вище договір купівлі-продажу недійсним, як вчинений під впливом обману, стягнути із ОСОБА_3 на його користь безпідставно отримані 10 тис. доларів США, 10 160 грн на відшкодування збитків, а також понесені судові витрати.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 7 липня 2016 року, позов ОСОБА_3, що також діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3, задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, посвідчений 4 листопада 2014 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О., укладений між ОСОБА_6, яка діяла на підставі довіреності від 1 листопада 2014 року, та ОСОБА_5

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири є недійсним, оскільки неповнолітня ОСОБА_3 на момент укладення договору мала право користування квартирою, що була постійним і єдиним місцем її проживання, у зв'язку з чим для укладення спірного договору необхідна була згода органу опіки та піклування.

При цьому зазначив про недоведеність обставин й відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за договором купівлі-продажу від 4 листопада 2014 року, ОСОБА_6, яка діяла в інтересах ОСОБА_3, на підставі довіреності, посвідченої 1 листопада 2014 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу КлименкоТ.М., продала, а ОСОБА_5 придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,9 кв. м, яка розташована у будинку № АДРЕСА_1.

Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_5 4 листопада 2014 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № НОМЕР_1.

З довідки про склад родини № 1698, виданої приватним підприємством «Жилтранс» (далі - ПП «Жилтранс») встановлено, що станом 4 листопада 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно заяви ОСОБА_6 від 4 листопада 2014 року на ім'я приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О., реєстраційний № 375/92-032., станом на 4 листопада 2014 року малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних та обмежено дієздатних осіб, що мають право користування вищевказаною квартирою, немає.

Згідно висновку експерта № 1851 від 26 травня 2015 року надана на дослідження довідка № 1698 від 4 листопада 2014 року виконана струменевим способом друку за допомогою поліхроматичного знакодрукуючого пристрою кольорового струменевого принтеру, також встановлено, що підписи виконані на довідці № 1698 від 4 листопада 2014 року не посадовими особами ПП «Жилтранс».

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (чч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до чч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочинубез попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Протесампо собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Відповідно до чч. 2- 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору недійсним за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року № 6-3005цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Задовольняючи позовні вимоги, суди не врахували, що представник продавця - ОСОБА_6, яка є матір'ю малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не визнавала право проживання дитини в жилому приміщенні, про що повідомила нотаріуса під час підписання договору купівлі-продажу, а також надала довідку ПП «Жилтранс» на ім'я ОСОБА_3, яку згодом визнано підробленою. Крім того, ОСОБА_3, надавши довіреність на ім'я дружини - ОСОБА_6, та уповноважуючи її розпоряджатися вказаною квартирою, мав намір продати квартиру, про що зазначає і в позовній заяві.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України суди зазначених вимог закону не врахували, не встановили належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 7 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта