АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В АЛ А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі: Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29.06.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним з моменту укладення договір позики укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, на виконання якого видано розписку від 27.06.2012 та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Справа № 759/768/16-ц
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/9900/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач створив розписку, за якою позивач нібито винна йому значну суму грошових коштів. Під час розгляду справи про стягнення боргу позивачу стало відомо, що у ОСОБА_2 існує розписка від 27.06.2012, яка є доказом укладення між ними усного договору позики за умовами якого вона зобов'язується повернути відповідачу грошову суму в розмірі 100000 доларів США в строк до 18.11.2012 шляхом внесення їх до індивідуального банківського сейфу. Позивач зазначає, що ніколи не підписувала розписку та не отримувала вказані в ній кошти від ОСОБА_2, тому вважає, що договір позики на підтвердження якого видана розписка, має бути визнаний судом недійсним. Підставами визнання правочину недійсним вказує на його вчинення: не у формі встановленій законом, тобто у письмовій; під впливу обману; ненадання грошових коштів.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.06.2017 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору - відмовлено.

Не погодилась з рішенням суду позивач, її представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Представник позивача посилається на те, що судом не було надано жодного аналізу нормам матеріального права, які мають імперативний характер, щодо форми укладення договору позики, що призвело до ухвалення неправильного рішення. Крім того, жодних доказів, які б підтверджували факт одержання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 100000,00 доларів США від ОСОБА_2, суду надано не було, а тому вважає, що суд перевищив свої повноваження та встановив обставини, які не були доведені належними доказами. Беручи до уваги вищевикладене вважає, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому має бути визнаний судом не дійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Вважаючи рішення суду необґрунтованим та незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про задоволення заявлених ними вимог.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місця розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням, причини неявки суду не повідомив. Тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підпис в розписці від 27.06.2012 здійснений позивачем, тобто правочин укладений в письмовій формі, а в силу вимог закону письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У зв'язку з цим прийшов до висновку, що підстав для визнання договору позики від 27.06.2012 недійсним немає.

Колегія суддів вважає за можливе погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до розписки від 27.06.2012 ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) отримала в борг (позичила) у ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) грошові кошти у розмірі 100000 (сто тисяч) доларів США.

Вищезазначені грошові кошти 100000 (сто тисяч) доларів США ОСОБА_7 зобов'язалась повернути ОСОБА_2 в Подільському районі м. Києва в строк до 18.11.2012 шляхом внесення їх до індивідуального банківського сейфу з внутрішнім футляром, який знаходиться за наступною адресою: сховище для індивідуального сейфу з внутрішнім футляром у відділенні № 7 «ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ» м. Київ, вулиця Сагайдачного Петра, 25 з наступною передачею ОСОБА_2 ключа від сейфу та відповідної довіреності на право користування сейфом з її реєстрацією у відділенні банку.

Також в розписці зазначено, що грошову суму в розмірі 100000 (сто тисяч) доларів США ОСОБА_7 отримала в повному обсязі. Значення своїх дій усвідомлює в повному обсязі. Будь-яких претензій до ОСОБА_2 не має (т.1 а.с.8).

Оригінал розписки приєднаний в якості речового доказу до матеріалів кримінальної справи, проте сторонами не оспорюється факт її наявності та зміст тексту.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 25.04.2015 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу 25.04.2015 змінила прізвище на «Набока» (т.1 а.с.43).

Однією з підстав визнання недійсним укладеного між сторонами правочину позивач вказує на недодержання письмової форми.

Так, в порядку ст. 1048 ЦК України розписка позичальника видається на підтвердження укладення договору позики та його умов. Проте, виходячи з положень ст. 207 ЦК України договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами.

В даній справі розписка підписана позивачем, а отже в силу ч.2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі.

Факт підписання розписки саме позивачем був визнаний представником позивача, в тому числі і в судовому засіданні апеляційного суду, що в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України є підставою звільнення від доказування. Разом з тим, прийняття до уваги судом першої інстанції Висновку експерта № 291/тдд від 31.07.2015, яким встановлений факт належності підпису позивачу не є порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що вона не підписувала такий текст і посилається на висновок експертів № 12545/12546/13-34/12547/12548/13-33 від 31.01.2014, які встановили, що в розписці від 27.06.2012 друкований текст виконано поверх підпису від імені ОСОБА_7 (т.1 а.с.20-23)

Однак, згідно з висновком експерта № 268/тдд від 19.06.2014, а також з висновком експерта № 250/тдд від 25.05.2015 спочатку був нанесений друкований текст, а потім був виконаний підпис (т.1 а.с.61-75).

Вказані експертні дослідження були проведені в ході розгляду інших справ, тобто було здійснено забезпечення доказів у цих справах, проте на час даного розгляду відсутня оцінка цих доказів здійснена судом у сукупності з іншими доказами зібраними у справах відповідно до предмету спору, оскільки відсутні судові рішення, які набрали законної сили. Вказане унеможливлює здійснення оцінки цих доказів в ході розгляду даної справи. Інші докази на підтвердження обставин щодо здійснення друкованого тексту розписки після здійснення підпису позивачем суду заявлені та представлені не були. Отже вказана обставина є недоведеною стороною позивача, а тому не може бути підставою для визнання недійсним укладеного між сторонами договору.

Верховний Суд України у Постанові від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15 вказав на те, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У справі, яка переглядається, з розписки, складеної 27.06.2012, вбачається, що 27.06.2012 у м. Києві позивачем отримано від відповідача 100000 (сто тисяч) доларів США, також міститься зобов'язання про їх повернення у строк 18.11.2012 . А отже містяться всі умови договору позики визначені положеннями ст. 1046 ЦК України.

Слід погодитись з твердженням сторони позивача про те, що розписка не є договором, видається на підтвердження укладеного між сторонами договору. Дійсно положення ст. 208 ЦК України передбачають письмову форму щодо правочинів фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Проте, відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Таким чином, за загальним правилом недодержання письмової форми правочину, яка вимагається законом, не призводить до недійсності правочину. Недотримання простої письмової форми правочину тягне його недійсність лише у випадках, встановлених законом. При цьому ЦК України не містить такої вимоги до договору позики. За наведених обставин доводи апеляційної скарги про недійсність договору позики внаслідок недодержання письмової форми є безпідставними.

А отже, в порядку ч.2 ст.1047 ЦК України, представлена розписка позивача є підтвердженням укладення між сторонами договору позики та його умов.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч.2 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 24.02.2016 (справа № 6-50цс16) та від 08.06.2016 (справа 6-1103цс16).

Текст розписки, що є предметом спору, відображає вже вчинену дію, щодо отримання позивачем грошових коштів в розмірі 100000 (ста тисяч) доларів США, а отже твердження позивача про відсутність передачі відповідачем грошових коштів не можна визнати обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності здійснення судом перевірки фінансового становища сторін, які в свою чергу свідчать про відсутність потреби позивача у грошових коштах та відсутність фінансової можливості відповідача надати такі кошти відхиляються апеляційним судом, оскільки такі посилання є достатньо суб'єктивними і носять оціночний характер. Сторони у вказані справі здійснюють індивідуальну підприємницьку діяльність, а тому їх фінансові потреби і можливості є відмінними від загальноприйнятих. До того ж на спростування вказаних доводів відповідачем були надані виписки по його банківському рахунку, які свідчать про надходження у спірний період коштів у значних розмірах. Проте питання виконання умов укладеного між сторонами договору не є предметом даного розгляду, оскільки підставою недійсності правочину є недодержання вимог законодавства в момент його вчинення. А отже при вирішення питання недійсності правочину здійснюється перевірка обставин на момент його вчинення.

У зв'язку з цим необґрунтованими є вимоги позивача про визнання недійсним договору позики за безгрошовістю.

В якості підстав недійсності правочину укладеного між сторонами позивач вказує на введення її в оману, а саме відповідач користуючись її довірою надав їй для підпису розписку, зміст якої їй не був відомий.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

До відповідних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14. Аналогічні роз'яснення були надані Верховним Судом України і у Постанові Пленуму від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.20).

Таким чином, встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

В даній справі сторона позивача вказує на те, що їй був наданий для підпису текст розписки без її ознайомлення, проте відсутні обставини, які свідчили б про неможливість здійснення ознайомлення позивача з текстом розписки, здійснення відповідачем дій щодо перешкод у ознайомленні або навпаки до спонукання позивача до укладення спірного правочину.

За наведених обставин, підписавши текст розписки, позивач підтвердила, що її умови відповідають її волевиявленню. Отже стверджувати про наявність умислу в діях відповідача не вбачається можливим, і сам факт введення в оману позивача не є доведеним належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків ґрунтуються виключно на наявності обману позивача. А отже, за відсутності доведення обману позивача, дані доводи не свідчать про недійсність договору.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Всупереч наведеним нормам та положенням ч. 1 ст. 60 ЦПК України стороною позивача не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Разом з тим, апеляційна скарга переважно мотивована неповним з'ясуванням судом обставини справи в зв'язку з відсутністю доказів, що виходячи з наведених положень є обов'язком сторін у справі, зокрема позивача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції хоча і є недостатньо мотивованим, проте відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29.06.2017 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: