АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремко В.В.

секретар: Окармус О.М.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Колінковецької сільської ради Хотинського району, ОСОБА_4 про встановлення юридичного факту та визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_3 у листопаді 2016 року звернувся до суду з позовом до Колінковецької сільської ради, ОСОБА_4 про встановлення юридичного факту та визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, відносилось до категорії колгоспних дворів, особовий рахунок НОМЕР_1. Станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані членами двору та проживали: голова двору - його батько ОСОБА_5, 1921 року народження, та його мати ОСОБА_6, 1919 року народження.

Зазначав, що він народився, виріс і продовжує проживати по АДРЕСА_1. Тут він проживав разом з батьками та був упевнений, що

______________________________________________________________________________________________________________________________________

Справа №724/1612/16 Провадження № 22-ц/794/746/17 Головуючий у 1-й інстанції Руснак А.І. Категорія: 5 Доповідач Литвинюк І.М.

його реєстрація місця проживання саме за цією адресою, однак дізнався, що не являється членом колгоспного двору по причині відсутності реєстрації у спірному будинку станом на 1991-1995 рр., тому не може погодитись з такими даними Колінковецької сільської ради.

Також вказував на те, що станом на 15 квітня 1991 року у будинковолодінні, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 фактично проживали він та його батьки, дане будинковолодіння належало їм на праві спільної сумісної власності по 1/3 ідеальній частині. Присадибна земельна ділянка розміром 4200 кв.м. була відведена ОСОБА_5 для перебудови індивідуального житлового будинку на землях присадибного фонду колгоспу імені Чапаєва від 05 березня 1968 року і відповідно до рішення правління колгоспу ім.Чапаєва від 15 грудня 1968 року № 28.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 Після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частину майна, яке належало померлому на день смерті. Спадщину після його смерті прийняла дружина ОСОБА_6 та він ОСОБА_3, які фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Внаслідок цього частка майна збільшилася з 1/3 до 1/2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, після смерті якої він у встановлений 6-ти місячний строк прийняв спадщину, а саме 1/2 частини домоволодіння, оскільки постійно проживав разом з матір»ю на час відкриття спадщини. В липні 2016 року він дізнався, що спадщини після смерті матері немає, оскільки на підставі рішення Хотинського районного суду від 03 жовтня 2015 року вона зареєструвала в Хотинському комунальному бюро технічної інвентаризації право власності на спірне майно одноособово на своє ім'я та внаслідок чого 29 жовтня 2005 року оформила договір дарування житлового будинку на користь відповідачки ОСОБА_4

Просив встановити факт, що він дійсно проживав зі своїми батьками - ОСОБА_5, 1921 року народження, та ОСОБА_6, 1919 року народження, з моменту свого народження та по день їх смерті за адресою: АДРЕСА_1. Також визнати майно колгоспного двору, а саме: будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5, 1921 року народження, ОСОБА_6, 1919 року народження, ОСОБА_3, 1947 року народження, та визнати за ним право власності на 1/2 частину у майні колгоспного двору.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

На рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що він проживав разом з батьками і був впевнений, що реєстрація його місця проживання саме за адресою в АДРЕСА_1. Суд не вірно взяв за основу підтвердження його реєстрації запис в погосподарській книзі, яка велася в сільській раді з метою фіксування наявності домоволодіння, земельної ділянки, даних про власника та інших господарських питань. Він зареєстрований в с. Колінківці Хотинського району Чернівецької області і дані про його виписку відсутні, що підтверджує той факт, що він проживав з батьками за однією адресою, а не в будинку по АДРЕСА_2 з 1983 року, який в даний період був відсутній.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 не довів той факт, що він проживав зі своїми батьками та на протязі трьох років підряд до 15 квітня 1991 року своєю працею і коштами підтримував ведення спільного господарства колгоспного двору, що розташоване по АДРЕСА_1.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону СРСР "Про власність в СРСР", який набрав чинності з 1 липня 1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки.

Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року № 885-12 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР "Про власність" і були передбачені Законом СРСР "Про власність в СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 своєї постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" - положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що господарство, яке знаходиться по АДРЕСА_1, станом на 15 квітня 1991 року згідно записів погосподарської книги № 29 (1991-1995рр.) об'єкта погосподарського обліку НОМЕР_1 відносилось до категорії колгоспних дворів, та в ньому станом на 15 квітня 1991 року були зареєстровані та проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Головою вищевказаного господарства був ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності, яке видане на підставі рішення виконкому Хотинської районної ради народних депутатів № 173 від 22 вересня 1996 року. Статус колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року не втрачено, голова двору ОСОБА_5 був членом колгоспу.

З матеріалів справи видно, що рішенням Хотинської районної ради народних депутатів № 173 від 22 вересня 1992 року оформлено право власності на житловий будинок з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1, на ОСОБА_5

На підставі вказаного рішення виконавчим комітетом Колінковецької сільської ради 03 лютого 1997 року ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з прилеглими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1, яке було зареєстроване 03 лютого 1997 року у Хотинському міському бюро технічної інвентаризації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5. За рішенням Хотинського районного суду від 03 жовтня 2005 року визнано право власності на вказаний житловий будинок з господарськими спорудами за його дружиною і матір'ю позивача - ОСОБА_6

29 жовтня 2005 року ОСОБА_6 подарувала відповідачці ОСОБА_4 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1.

Також з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6

Із наданих копій погосподарської книги Колінковецької сільської ради вбачається, що ОСОБА_3 з 1986 по день смерті ОСОБА_6 не був зареєстрований в домогосподарстві по АДРЕСА_1.

В погосподарських книгах № 14 станом на 1983-1985 рр., № 14 на 1986-1990 рр. та по сьогоднішній день значаться відомості про те, що позивач ОСОБА_3 зареєстрований, як вже зазначалося вище, у будинковолодінні своєї дружини ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 проживав з батьками у спірному господарстві. Такі твердження апелянта не узгоджується з вимогами закону та матеріалами справи. Доказів того, що позивач приймав участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, не надано, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на викладене, позивач вибув з домогосподарства ще в 1983 році, участі у веденні спільного господарства не брав, тому підстави для встановлення факту, що ОСОБА_3 постійно проживав разом зі своїми батьками з народження по день їх смерті та визнання за ним права власності на 1/2 оспорюваного домоволодіння, відсутні.

Відповідно ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просить визнати за ним право власності на частку в майні, не оскаржуючи при цьому свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 03 лютого 1997 року на ім'я його батька ОСОБА_5.

Крім того, згідно з договором дарування житлового будинку від 19 жовтня 2005 року, житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_6 був подарований відповідачу ОСОБА_4.

З вказаного договору дарування вбачається, що спірний будинок належав ОСОБА_6 на підставі рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 03 жовтня 2005 року № 2-760/2005, зареєстрованого в Хотинському комунальному районному бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 6, номер запису 688 від 18 жовтня 2005 року.

Таким чином, на підставі згаданих документів спірне майно належало на праві власності ОСОБА_6, на теперішній час є власністю відповідача ОСОБА_4, яка набула його за договором дарування від 19 жовтня 2005 року, який також позивачем не оскаржувався.

Встановивши вказані обставини, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини сторін та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність і обґрунтованість ухваленого рішення не впливають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Б. Перепелюк

В.В. Яремко