У Х В А Л А

21 липня 2017 року суддя Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області ОСОБА_1, ознайомившись із позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

20 липня 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом про визнання кредитного договору № MRIPGK04000049 від 26.09.2006 року недійсним.

Ознайомившись із позовною заявою, вважаю, що вона не відповідає вимогам частини 5 ст.119 ЦПК України, оскільки до позовної заяви не додано документ, що підтверджує сплату судового збору.

Так, спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору є ОСОБА_3 України «Про судовий збір».

З 01.09.2015 року ОСОБА_3 України «Про судовий збір» діє у новій редакції. Із статті 5 цього Закону, яка визначає пільги щодо сплати судового збору, виключено пункт, який встановлював, що від сплати судового збору звільняються споживачі за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

Отже, з 01.09.2015 року позови споживачів оплачуються судовим збором за ставками, встановленими Законом.

Подаючи позов, позивач послався на положення статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та не представив до суду докази сплати судового збору.

Частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Тобто, на день подання позову про захист прав споживачів діють нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але по-різному регулюють питання оплати судового збору.

Згідно із статтею 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

За змістом частини третьої статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах застосуванню підлягають положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

ОСОБА_3 України «Про судовий збір» прийнятий пізніше, ніж ОСОБА_3 України «Про захист прав споживачів», то саме ОСОБА_3 України «Про судовий збір» підлягає застосуванню для вирішення питання оплати судового збору.

Як зазначалося вище, ОСОБА_3 України «Про судовий збір» у редакції, що діє з 01.09.2015 року, виключив споживачів з переліку пільгової категорії осіб, які звільняються від сплати судового збору.

Таким чином, позивачу належить сплатити судовий збір.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України, зокрема при розгляді справ № 6-3084цс15, 6-120цс16, 6-1788цс16, 6-2117цс16,6-2269цс16 та ін.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач заявляє вимогу немайнового характеру.

Відповідно до ч. 1 вказаного Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру встановлюється в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 01.01.2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1600 грн.).

За таких підстав, сума судового збору, що підлягає сплаті при подачі зазначеного позову становить 640,00 грн.

Згідно ч.1 ст.121 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

З огляду на викладене, позовну заяву необхідно залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, ст.ст. 4, 5 Закону України «Про судовий збір», суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним - залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків - 5 днів з дня отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1