Справа № 127/7231/16-ц Провадження № 22-ц/772/2703/2017Головуючий в суді першої інстанції Гуменюк К. П.
Категорія 43Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, законними представниками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

В квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась у суд з зазначеним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживала з 1997 року. Зазначена квартира придбана під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2015 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частку вищезазначеної квартири.

В липні 2015 року відповідач ОСОБА_4 після сварки вигнав позивача з квартири, змінив замки на вхідних дверях, в квартиру не допускає. Звернення до правоохоронних органів не дали результату, а тому позивач звернулась до суду за захистом своїх прав, оскільки в добровільному порядку відповідач не бажає встановити порядок користування квартирою.

12 квітня 2017 року позивач подала до суду позовну заяву в новій редакції у зв'язку із зміною власника 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, яка раніше належала ОСОБА_4 В заяві визначила ОСОБА_3 як співвідповідача по справі, так як останній набув права власності на 1/2 частку квартири, а також зазначила, що ОСОБА_4, навіть після відчуження своєї частки квартири надалі чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою.

Просила вселити її у квартиру АДРЕСА_1, встановити порядок користування квартирою, виділивши її кімнату площею 18,6 кв. м., а коридор, туалет, кухню, ванну кімнату залишити у спільному користуванні співвласників та зобов'язати відповідача ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні виділеною кімнатою та підсобними приміщеннями.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_2 кімнату площею 18,6 кв. м., при цьому кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу та балкон залишено у спільному користуванні співвласників.

Зобов'язано ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_2 користуватись кімнатою площею 18,6 кв. м. та приміщеннями спільного користування квартири АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2017 року в частині зобов'язання ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_2 користуватись кімнатою площею 18,6 кв. м. та приміщеннями спільного користування квартири АДРЕСА_1, а також у стягненні судового збору в розмірі 551,20 грн. скасувати та ухвалити у цих частинах нове рішення, яким відмовити у зазначених позовних вимогах.

У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», рішення суду в частині задоволення позовних вимог, щодо встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1, виділенні ОСОБА_2 кімнати площею 18,6 кв. м., кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору, вбудованої шафи балкону, які залишено у спільному користуванні співвласників, в частині відмови позовних вимог щодо вселення позивача не перевіряється, так як ОСОБА_4 у цій частині рішення не оскаржується.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, позивачу ОСОБА_2 на праві власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2015 року, яке набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 13 січня 2016 року (т.1 а.с.4-6).

ОСОБА_2 здійснила державну реєстрацію свого права на нерухоме майно, що підтверджується рішенням державного реєстратора від 08 лютого 2016 року № 28128827 (т.1 а.с.7).

Відповідачу ОСОБА_4 на праві власності належала 1/2 частка на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого зазначене право зареєстроване за останнім 23 вересня 2016 року.

Як вбачається з договору дарування від 22 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1631, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.131).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 грудня 2016 року, за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на 1/2 частку вищезазначеної квартири (т.1 а.с.132).

Таким чином, ОСОБА_2, а з 22 грудня 2016 року і ОСОБА_3, на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, по 1/2 частки.

Задовольняючи позовну вимогу про зобов'язання ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_2 користуватись кімнатою площею 18,6 кв. м. та приміщеннями спільного користування квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції вірно виходив з того, що порушені житлові права позивача ОСОБА_2 з боку відповідача ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає, що ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, починаючи з літа 2015 року. При цьому, ОСОБА_4 до 22 грудня 2016 року був співвласником квартири, а після зазначеної дати має статус члена сім'ї співвласника квартири в розумінні положень ст. 156 ЖК УССР.

Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386,391 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому особа, яка є співвласником майна, яке перебуває у спільній частковій власності, наділена правом на захист права користування, володіння або розпорядження таким майном не залежно від розміру належної їй частки.

У ч. 1 ст. 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до: положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 12 серпня 2015 року зверталась із заявою до правоохоронних органів, з приводу заміни відповідачем ОСОБА_4 замків на вхідних дверях та неможливістю потрапити до квартири (т.1 а.с.55).

Крім того, 18 лютого 2017 року позивач ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів із заявою по факту того, що колишній чоловік не допускає її до квартири, що підтверджується талоном - повідомленням № 36 (т.1 а.с.158).

Згідно з листа Лівобережного відділення поліції ВВП ГУНП у Вінницький області від 05 квітня 2017 року №3667/201/03 вбачається, що розглянувши звернення ОСОБА_2 від 18 лютого 2017 року, за наслідками проведеної перевірки, колишнього чоловіка попереджено про неприпустимість вчинення протиправної поведінки відносно позивача. Зокрема зазначено, що для вирішення спірного питання слід звернутись до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку приватного звернення, так як між сторонами вбачаються ознаки цивільно-правових відносин (т.1 а.с.159).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані та спростовані матеріалами справи, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо зобов'язання ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_2 користуватись кімнатою площею 18,6 кв. м. та приміщеннями спільного користування квартири АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_2 є власником ? зазначеної квартири і має право на захист своїх прав на засадах захисту прав власника.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що місце проживання ОСОБА_4 до 13 серпня 2017 року було зареєстровано за адресою спірного приміщення, а з 23 серпня 2017 року зареєстрував своє місце проживання за іншою адресою: АДРЕСА_2, однак, зміна реєстрації місця проживання ОСОБА_4, не позбавляє його, в розумінні статті 156 ЖК УССР, можливості користуватися приміщеннями спірної квартири.

Також, безпідставні доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення суду в частині стягнення судового збору з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в розмірі 551,20 грн., оскільки позовна вимога ОСОБА_2 про зобов'язання ОСОБА_4 не перешкоджати позивачу користуватись кімнатою площею 18,6 кв. м. та приміщеннями спільного користування квартири АДРЕСА_1 задоволена судом першої інстанції, а колегією суддів відхилено доводи апеляційної скарги в цій частині, а тому відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України вірно розподілені судові витрати.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.