Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №316/1767/16 Головуючий у 1 інстанції: Капустинський М.В.
Провадження № 22-ц/778/1735/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Дзярука М.П.

ОСОБА_2

суддів: Воробйової І.А.

за участю секретаря: Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В позові зазначав, що 19.06.2009 року на підставі договору дарування позивач отримав квартиру АДРЕСА_1. Родина позивача, яка складалася на той момент з трьох осіб, мешкала у даній квартирі. У 2011 році шлюб між позивачем та відповідачкою розірваний у судовому порядку, але відповідачка продовжувала мешкати в квартирі з відповідачем. У 2014 році відповідачка забрала речі та виїхала з квартири. Добровільно знятися з реєстрації, відповідач не бажає. Відповідач не проживає в квартирі, не сплачує комунальних послуг.

Просив суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №92 в будинку №4 по вулиці Воїнів Інтернаціоналістів в м. Енергодар Запорізької області, у звязку з не проживанням в ньому без поважних причин понад один рік.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 лютого 2017 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №92 в будинку №4 по вулиці Воїнів Інтернаціоналістів в м. Енергодар Запорізької області, у звязку з не проживанням в ньому без поважних причин понад один рік.

Знято з реєстраційного обліку ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі в повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач без поважних причин не мешкає в квартирі АДРЕСА_3 понад один рік, а тому є таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Підстави втрати членом сім'ї власника житла права користування цим житлом визначені ч. 2 ст. 405 ЦК України. Відповідно до зазначеної норми член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Інших підстав для втрати членом сім'ї власника житла права користування житлом ЦК України не визначає.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 16.04.2003р., позивачу належить на праві власності квартира АДРЕСА_4 (а.с. 6).

Відповідно до відповіді виконавчого комітету Енергодарської міської ради від 21.06.2016р. в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 20.06.2003р., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 20.06.2003р., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 з 26.09.2014р. (а.с. 5).

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 20.06.2011р., шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 7).

Після розірвання шлюбу відповідач продовжила проживати у спірній квартирі.

З висновків Енергодарського РВ ГУМВС України в Запорізькій області від 16.06.2015р., 14.09.2015р., 06.11.2015р. вбачається, що відповідач проживає за спірною адресою (а.с. 28-30).

В апеляційній скарзі відповідачка зазначила, що вона проживала в спірній квартирі до літа 2016р., після чого вимушена була зїхати, через погіршення відносин з колишнім чоловіком. Однак у квартирі залишилися її речі.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 була відсутня у спірній квартирі більше року позивач не надав, а з показів свідків достовірно неможливо встановити, що відповідач не проживала в спірній квартирі, з якого часу, відсутності її речей, а також причини її не проживання.

Також місцевим судом не врахована та обставина, що в січні 2016р., тобто ще до подання позивачем зазначеного позову, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочину (договору дарування спірної квартири) удаваним, визнання права власності на квартиру (а.с. 31-34).

Встановлені обставини свідчать про те, що відповідач, яка набула право користування спірною квартирою в установленому законом порядку, не втратила інтерес до спірного житла і була відсутня за місцем свого постійного проживання менше року та з поважних причин.

За таких обставин, висновок місцевого суду про те, що відповідач без поважних причин не мешкає в спірній квартирі понад один рік, а тому є такою, що втратила право користування житловим приміщенням є необґрунтованим та не відповідає фактично встановленим обставинам справи.

Статтями 10-11, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що всупереч вищезазначеним приписам ЦПК України, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач була відсутня за місцем постійного проживання без поважних причин понад один рік.

Посилання у позовній заяві на те, що відповідач не здійснює оплату комунальних послуг, не є передбаченою ч. 2 ст. 405 ЦК України підставою для визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням і не позбавляє позивача права на звернення з позовом до суду про відшкодування понесених ним витрат на оплату комунальних послуг.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції помилкового застосував до спірних правовідносин норми ст.ст. 71, 72 ЖК України, які не підлягають застосуванню стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним.

Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом регулюється нормами, передбаченими главою 32 ЦК України, зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України, і не може регулюватися нормами ЖК України. Відповідні роз'яснення містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року.

Враховуючи викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу ОСОБА_4 у задоволенні позову.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, апеляційний суд стягує з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313,316,317,319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 лютого 2017 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 704,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: