Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» Паламарчука Віталія Віталійовича до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» Паламарчука ВіталіяВіталійовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» (далі - ПАТ «Банк національний кредит») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 серпня 2013 року між цим банком та ОСОБА_4 було укладено договір банківського вкладу «Стандартний» № 221478-ДР-01, відповідно до умов п. 2.1 якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок НОМЕР_1, а вкладник вніс на вказаний рахунок грошові кошти у сумі 978 300 грн, строком із 27 серпня 2013 року по 14 березня 2016 року. Згідно з п. 2.3 депозитного договору процентна ставка становить 18,5 % річних за період із 27 серпня 2013 року по 17 лютого 2014 року; 17 % річних - за період із 18 лютого 2014 року по 28 лютого 2015 року; 22,0 % річних - за період із 29 лютого 2015 року по 14 травня 2015 року. Пунктом 3.7 депозитного договору передбачено, що сторони дійшли згоди, що у випадку розірвання договору з ініціативи власника в період до кінцевої дати дії депозитного договору, проценти нараховуються та сплачуються із розрахунку 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

15 травня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання депозитного договору, у результаті чого за приписами п. 2.3 депозитного договору банк повинен був сплатити проценти за ставкою 2,0 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Того самого дня між тими самими сторонами було укладено договір про внесення змін № 1 до договору банківського вкладу, згідно з умовами якого банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою.

Згідно з постановою правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк національний кредит». Проведеною перевіркою договору про внесення змін від 15 травня 2015 року № 1 до договору банківського вкладу від 27 серпня 2013 року № 221478-ДР-01, який укладався між банком та ОСОБА_4, було виявлено, що вказаний договір є нікчемним із підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 170 216 грн 63 коп.

На підставі п. 4 ст. ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_4 було направлено повідомлення з пропозицією повернути банку грошові кошти, однак дана вимога не була виконана ним добровільно і останній продовжує користуватися коштами, і тим самим спричиняє збитки вкладникам та іншим кредиторам банку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» Паламарчук В.В. просить скасувати судові рішення першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Крім того, згідно з Порядком виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 травня 2016 року № 826, уповноважена особа Фонду своїм розпорядчим документом створює комісію для здійснення перевірки документів, пов'язаних із вчиненням правочинів (укладенням договорів), метою якої є виявлення фактів нікчемності таких правочинів (укладених договорів), виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій зі сторони працівників банку або інших осіб стосовно банку.

За наслідками проведення перевірки Комісією складаються та подаються на розгляд уповноваженій особі Фонду пропозиції та висновки, які оформлюються відповідним актом (актами) перевірки.

Уповноважена особа Фонду протягом двох робочих днів з дня подання відповідного акта перевірки розглядає пропозиції й висновки, викладені у ньому, та у разі згоди з висновками готує та підписує відповідний розпорядчий документ та вчиняє інші необхідні дії.

У розпорядчому документі зазначається інформація про наявність/відсутність обґрунтованих підстав нікчемності правочинів (договорів) та обов'язково додається перелік нікчемних правочинів (договорів) із зазначенням номера рахунку/договору, назви операції, підстави нікчемності (норма закону) щодо кожного правочину (договору).

Про прийняте рішення уповноважена особа Фонду повідомляє протягом одного робочого дня Фонд, сторони виявленого нікчемного правочину (договору) та у разі потреби - правоохоронні органи.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із недоведеності та необгрунтованості позовних вимог, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Зокрема, суд зазначив, що, посилаючись на проведення перевірки додаткової угоди та договору про внесення змін до договору банківського вкладу від 27 серпня 2013 року № 221478-ДР-01, укладеного між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_4, позивач не надав суду належних доказів щодо проведення вказаної перевірки та відповідного висновку комісії за результатами проведеної перевірки.

Крім того, суд виходив із того, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що порядок виявлення нікчемних договорів, який був запроваджений уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчуком В.В., відповідав нормативно-правовим актам Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

При цьому суд належно оцінив ту обставину, що позивачем надано розрахунок процентів за договором від 27 серпня 2013 року № 221478-ДР-01, які нараховані ОСОБА_4, а також виписку за особовим рахунком ОСОБА_4 за період із 27 серпня 2013 року по 15 травня 2015 року, однак, як зазначив суд, надані докази не підтверджують заявлені позивачем вимоги про недійсність оспорюваного договору.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

У зв'язку з цим безпідставними є зазначені у касаційній скарзі доводи про неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме: ст. ст. 215, 216 ЦК України, ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», адже, ухвалюючи рішення у справі, суд належним чином установив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, на підставі яких правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Разом із тим статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди надали належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно установили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Підстав вважати помилковими висновки судів по суті вирішеного спору колегія суддів не вбачає.

Виходячи з викладеного, безпідставними є наведені у касаційній скарзі доводи про порушення судами норм процесуального права, а саме: ст. ст. 60, 179 ЦПК України, оскільки ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» Паламарчука Віталія Віталійовича відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

А.О.Леванчук