Номер провадження: 22-ц/785/5873/17
Головуючий у першій інстанції Вергопуло А. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року по справі за позовом представника позивача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна (треті особи - відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по місту Котовську та Котовському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, Котовська місцева прокуратура Одеської області),-

В С Т А Н О В И Л А:

02 жовтня 2015 року представник ОСОБА_5 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд позбавити відповідачів батьківських прав щодо дітей та призначити її піклувальником над ОСОБА_8, призначити її опікуном над ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач ОСОБА_7 є матір'ю чотирьох дітей - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідач ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 20 квітня 2015 року ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_10 були відібрані від матері ОСОБА_7, без позбавлення батьківських прав.

Рішенням виконавчого комітету Котовської міської ради Одеської області №146 від 25 червня 2015 року ОСОБА_12, надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та призначено опікуном ОСОБА_5, встановлено місце його проживання за адресою опікуна: АДРЕСА_1.

Неповнолітня ОСОБА_11, проживає з тіткою ОСОБА_13 у м. Кіровоград, яка займається її вихованням та утриманням.

Малолітні ОСОБА_9, та ОСОБА_12, проживають зі своєю бабусею ОСОБА_5.

Малолітній ОСОБА_10, перебуває у дитячому будинку №1 м.Одеса.

Відповідачі самоусунулись від виконання батьківських обов'язків, вихованням та утриманням дітей не займаються, з сім'єю не проживають, ні морально ні матеріально дітей не підтримують, дітей не відвідують та не спілкуються з ними.

А тому ОСОБА_5 звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Справа розглянута за відсутністю відповідачів.

Рішенням суду першої інстанції позов представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, задоволено частково. Суд позбавив відповідача ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні його малолітньої доньки ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2, та стягнув з відповідача ОСОБА_3 на користь держави судові витрати в сумі 487,20 гривень (а.с. 71-72).

В апеляційній скарзі представник відповідач ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (а.с. 86-89).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та його пояснення на апеляцію, та дослідивши висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської міської ради Одеської області, перевіривши матеріали справи, дослідивши документи, надані представником відповідача ОСОБА_3 та Органом опіки та піклування, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із частинами 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктами 15, 16 постанови №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року Пленумом Верховного Суду України роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 14 жовтня 2010 року, ІНФОРМАЦІЯ_5 року у них народилась донька ОСОБА_14, яка на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції проживала з бабусею ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 17,18), яку за оскаржуваним судовим рішенням було призначена її опікуном.

30 серпня 2013 року відповідачі у справі припинили шлюбні відносини та стали проживати окремо.

Допитаний у судовому засіданні представник позивачки, яка є матір'ю відповідачки ОСОБА_7, засвідчив, що відповідач ОСОБА_3 не проявляє бажання спілкуватися з донькою ОСОБА_9 та не надає донці будь-якої допомоги.

Висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Котовської міської ради Одеської області №3030 від 22 грудня 2015 року визнано доцільним позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав з тих підстав, що батько дитини ОСОБА_9 самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не виходить з нею на зв'язок, не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, матеріальної допомоги не надає. Батько не з'явився на засідання Органу опіку та піклування та не висловив особистої думки щодо ставлення до дитини (а.с. 62).

Задовольняючи позов про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_3 не доведено, що він весь час намагався зустрітися з дитиною та бажав приймати активну участь у її вихованні, допомагати матеріально. З бездіяльності щодо тривалого усунення від виконання батьківських обов'язків по відношенню до малолітньої ОСОБА_9 виходить фактичне небажання бути батьком.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

У пункті 18 постанови №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батьків, так і для дитини (ст. 166 СК України), тому позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.

Із позовної заяви вбачається, що представник позиваки ОСОБА_5 просив суд позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки з тих підстав, що батько не приймає участь у її вихованні та не надає в повному обсязі матеріальної допомоги на її утримання (а.с. 1-5).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_5 в особі її представника повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме те, що батько умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України та вказаних роз'яснень Пленуму Верховного Суду України суд першої інстанції не з'ясував повно та всебічно обставини, які мають значення для вирішення справи, та не звернув уваги на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції також послався на висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Котовської міської ради Одеської області №3030 від 22 грудня 2015 року, яким визнано доцільним позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав (а.с. 62).

Частинами 4, 5, 6 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаному доказу.

Оцінуючи вказаний доказ з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України та те, що Орган опіки та піклування виконавчого комітету Подільської міської ради Одеської області своїм висновком №1515 від 18 липня 2017 року вважає доцільним задоволення апеляційної скарги, яку подано в інтересах ОСОБА_3, оскільки мати ОСОБА_9 - ОСОБА_7 та бабуся ОСОБА_5, яка була опікуном дитини померли, а батько дитини має намір виховувати та утримувати дитину самостійно, виходячи з інтересів малолітньої ОСОБА_9, яка потребує батьківського піклування, тому колегія суддів вважає, що висновок від 22 грудня 2015 року прийнятий до уваги судом першої інстанції є недостатньо обґрунтованим та такий що суперечить інтересам дитини.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи зазначені обставини справи та оцінюючи належність, допустимість, достовірність приведених доказів кожного окремо і у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що можливо змінити поведінку батька у відношенні до дитини в кращу сторону та попереджає його про необхідність змінити ставлення до виховання доньки.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

На підставі наведеного, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачкою ОСОБА_5 доведено у судовому засіданні ухилення батька від виконання батьківських зобов'язань відносно доньки, але позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язкі, та те, що до відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання доньки. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України у даному випадку її право не підлягає захисту судом.

Виходячи із змісту ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним із батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 174, 212, 213, 214 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. 164 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити, рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна (треті особи - відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по місту Котовську та Котовському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, Котовська місцева прокуратура Одеської області) відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Р.Д. Громік