У Х В А Л А

24 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Романюка Я.М., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7 липня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено, визнано за позивачкою право особистої приватної власності на 27/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 й 1/3 частини квартири АДРЕСА_2. Здійснено поділ майна, яке належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності: визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на 23/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1; 2/3 частин квартири АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_5; автомобіль NISSAN Mikra, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_6; квартиру АДРЕСА_7; автомобіль NISSAN Patrol GR TD, 2001 року випуску, реєстраційний номер 50005; грошові кошти в розмірі 50 тис. 629 грн 36 коп., які на час припинення шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 збереглись на рахунках ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 3 тис. 654 грн судового збору.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2016 року заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7 липня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на 27/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 та в частині визнання за ОСОБА_5 права особистої приватної власності на 23/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_3. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, а касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2016 року скасовано, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7 липня 2015 року залишено в силі.

У жовтні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 60, 65, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, від 18 грудня 2013 року, від 25 вересня 2013 року, від 3 липня 2013 року, від 27 лютого 2013 року та від 20 квітня 2016 року й постанови Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№ 6-21 цс 15) та від 24 травня 2017 року (справа № 6-843 цс 17) в яких, на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів, характер спірних правовідносин, обсяг сумісного майна подружжя і його вартість, виходячи з доведеності позивачкою факту придбання нею частини спірного майна за особисті кошти та відповідно до положень статей 57, 69, 70, 71 СК України, здійснив поділ зазначеного майна.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанції, на підставі наданих сторонами доказів встановив, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому виходячи з положень статті 60 СК України, визнав право власності за позивачем 41/100 частин та відповідачем 59/100 частин на спірне майно.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, на підставі наданих сторонами доказів встановив, що спірне майно, придбане під час перебування у шлюбі, в тому числі й майно придбане за кредитні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, тому здійснив поділ зазначеного спірного майна між сторонами в рівних частинах.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року, суд касаційної інстанції, виходячи із встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин у справі та вимог статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, дійшов висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частинах.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, встановивши, що отримані грошові кошти використані в інтересах сім'ї, виходив з наявності підстав, передбачених статтями 541, 1046 Цивільного кодексу України, статтями 60, 65 СК України для покладення на чоловіка та дружину солідарного обов'язку з повернення коштів за договором позики, отриманих одним із них.

Отже, порівняння зазначеного судового рішення, наданого заявником на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого та 3 липня 2013 року, не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направив справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з передбачених статтею 338 ЦПК України підстав порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданій для порівняння постанові від 11 березня 2015 року (справа № 6-21 цс 15), Верховний Суд України виходячи з положень статей 57, 60, 61 СК України дійшов висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року міститься висновок про те, що за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім'ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов'язані із сімейними.

Отже, порівняння зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву не дає підстав для висновку про те, що судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обгрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності та поділ спільного майна подружжя за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Я.М. Романюк

Н.П. Лященко