Єдиний унікальний номер 242/5299/16-ц Номер провадження 22-ц/775/937/2017
Головуючий 1 інстанції: Черков В.Г.
Єдиний унікальний номер 242/5299/ 16-ц Доповідач: Груіцька Л.О.
Номер провадження 22ц-775/ 937/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Груіцької Л.О.,

суддів : Новосядлої В.М., Новосьолової Г.Г.,

секретар Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в режимі відео конференції, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Борди України Медіа» про визнання правочинів недійсними,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 березня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_1» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Борди України Медіа» про визнання правочинів недійсними.

В обґрунтування позову вказувало, що 09 жовтня 2014 року між ПАТ « ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір банківського рахунку « Для виплат» № 2563.

07 жовтня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю « БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА» в особі голови правління ОСОБА_3 та ОСОБА_3 укладено Договір зворотної фінансової допомоги (між підприємством та його працівником) про передачу у власність Позичальника грошових коштів у розмірі 149 995,00 гривень.

Поточний рахунок ТОВ « БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА», з якого перераховано кошти на договір банківського рахунку «Для виплат», який укладено ОСОБА_2 обслуговувався в ПАТ « ВіЕйБі Банк».

09 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ « ВіЕйБі Банк» укладено Договір банківського вкладу «НВУ» № 853490/2014, щодо розміщення грошових коштів на депозитному рахунку в ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Договір банківського вкладу на вимогу « Для виплат» № 2563.

03 жовтня 2014 року Постановою Правління Національного Банку України №631/БТ було заборонено ПАТ « ВіЕйБі Банк» як проблемному банку, проведення будь-якій операцій, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, крім договорів, укладених до набрання чинності вищезазначеною Постановою, тобто до 03 жовтня 2014 року, умовами яких передбачено поповнення вкладів фізичних осіб за рахунок відсотків.

Згідно наданого акту вбачається, що ПАТ « ВіЕйБі Банк» разом із ОСОБА_3 та ТОВ « БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА» здійснювали ряд операцій, в результаті яких збільшилася гарантована сума за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, а саме: 07.10.2014 року між ТОВ « БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА» та ОСОБА_3 було укладено договір зворотньої фінансової допомоги про передачу Позикодавцем у власність Позичальника коштів у розмірі 149 995,00 гривень. При цьому, 08 жовтня 2014 року з рахунку №0075, що належить ТДВ «ПОЛОНИНА» в ПАТ «ВіЕйБі Банк» був здійснений грошовий переказ коштів в розмірі 149 995,00 грн. на поточний рахунок ОСОБА_3 № 2466.

Після всіх зазначених дій, ця ж сума була зарахована на вкладний рахунок ОСОБА_2 № 2563 у відповідності до умов Договору банківського вкладу « НВУ» № 853490/2014 від 09.10.2014 року.

На думку позивача, для захисту своїх прав ТОВ «БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА» повинен був звернутися з вимогою про визнання кредиторських вимог до Банку. В результаті здійснення зазначених операцій збільшилась гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Тобто ті кошти, які ТОВ «БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА» мав би отримати як кредитор за рахунок ліквідаційної маси ПАТ « ВіЕйБі Банк», він за допомогою відповідачів та проведених між банком та відповідачами операцій , мають намір отримати за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Крім того, зазначені операції було проведено під час дії обмежень, які було встановлено до ПАТ « ВіЕйБі Банк» як до проблемного банку. На думку позивача спірні правочини, які вчинені відповідачами та ПАТ « ВіЕйБі Банк» впливають на розмір відшкодування ФГВФО реальним вкладникам ПАТ « ВіЕйБі Банк».

Позивач просив суд:

- визнати недійсним з моменту його вчинення правочин, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА» , щодо перерахування грошових коштів з рахунку ТОВ «БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА» № 0075 на банківський рахунок « Для виплат» від 09.10.2014 року в розмірі 149995,00 гривень;

- визнати недійсним з моменту його вчинення Договір банківського вкладу «НВУ» № 853490/2014 від 09.10.2014 року, укладений між ПАТ « ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2, а також застосувати до зазначених правочинів наслідки недійсності правочинів, посилаючись на ст..ст.203,215,232 ЦК України.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 20 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Борди України Медіа» про визнання правочинів недійсними відмовлено.

На зазначене рішення суду ПАТ «ВіЕйБі Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що рішення є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню. Підставою для скасування рішення навело доводи аналогічні позовній заяві.

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного у режимі відео конференції, представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове про задоволення позовних вимог.

Відповідачі у судове засідання апеляційного суду не прибули, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином ( а.с.180,181 ),про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ст..77 ЦПК Украйни вважаються такими, що не зявилися у судове засідання без поважних причин.

Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в засідання апеляційного суду осіб, які приймають участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у їх відсутність .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає,виходячи з такого.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повного і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає. Розглядаючи справу суд вірно визначив характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив обставини справи, надані докази, яким дав правильну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права та вірно вирішив спір.

Звертаючись з позовом до суду, позивач вказував на те, що для захисту своїх прав ТОВ «БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА» повинен був звернутися з вимогою про визнання кредиторських вимог до Банку.В результаті здійснення зазначених операцій збільшилась гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Тобто ті кошти, які ТОВ «БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА» мав би отримати як кредитор за рахунок ліквідаційної маси ПАТ « ВіЕйБі Банк», він за допомогою відповідачів та проведених між банком та відповідачами операцій, мають намір отримати за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Крім того, зазначені операції було проведено під час дії обмежень, які було встановлено до ПАТ « ВіЕйБі Банк» як до проблемного банку. На думку позивача спірні правочини, які вчинені відповідачами та ПАТ « ВіЕйБі Банк» впливають на розмір відшкодування ФГВФО реальним вкладникам ПАТ « ВіЕйБі Банк».

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наданих документів щодо руху коштів, не вбачається саме перерозміщення ОСОБА_3, або перерахування ТОВ «Борди України Медіа» грошових коштів в сумі 149995,00 грн. на рахунок ОСОБА_2, а лише отримання ОСОБА_3 суми коштів за договором зворотньої фінансової допомоги від 07.10.2014 р. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що отримання ОСОБА_3 грошових коштів та операції по зарахуванню через касу цієї ж суми на депозитний рахунок ОСОБА_2 є одночасним. Залучення грошових коштів на вклад за угодою № 853490/2014 від 09.10.2014 р. здійснювалося платником ОСОБА_2, а відповідно до ч.1 ст.1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» перерахування коштів є розрахунковою банківською операцією. Розрахункові банківські операції це рух грошей на банківських рахунках, що здійснюється згідно з розпорядженням клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи. На підставі перерахування коштів прав та обовязків не виникає та не припиняється.

Крім того, на момент укладання договору банківського вкладу між ОСОБА_2 та ПАТ «ВіЕйБі Банк», позивачем дотримано вимоги цивільного законодавства щодо можливості внесення грошових коштів, та договором банківського вкладу «НВУ» № 853490/2014 р. від 09.10.2014 р.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що до запровадження тимчасової адміністрації на підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 р. № 733, клієнти Банку користувались правами, наданими їм чинним законодавством та були вільні в укладенні договорів та вчиненні правочинів з Банком. Зазначена постанова є актом індивідуальної дії і її норми стосувались лише ПАТ «ВіЕйБі Банк», який мав обовязок виконання норм вказаної постанови. Відповідно до постанови НБУ Банку було заборонено вчиняти дії, які призводять до збільшення гарантованої суми відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, в кого саме збільшилася гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб, та на яку суму відбулося збільшення. Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції вважав, що позов не обгрунтований та задоволенню не підлягає.

Рішення суду, щодо відмови у задоволенні позову про визнання недійсним з моменту вчинення Договору банківського вкладу «НВУ» № 853490/2014 від 09.10.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» є законними з такого.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У справі, яка розглядається, спірні правовідносини між Банком та ОСОБА_2, виникли із договору строкового банківського вкладу, тобто охоплюються правовим регулюванням глави 71 ЦК.

Так, відповідно до частин 1, 3 статті 1058 ЦК за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесено вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною 1 статті 1060 ЦК договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Разом із тим чинним законодавством України передбачено спеціальні положення, що мають на меті врегулювання таких ситуацій, в яких керівництво банку діє всупереч майновим інтересам очолюваної організації та майнових інтересів інших вкладників такого банку.

Так, відповідно до частини 2 статті 38 Закону N 4452-VI протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (пункт 1 частини 3 статті 38 Закону N 4452-VI).

Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині 2 статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів (частина 4 статті 38 Закону N 4452-VI).

Отже, з метою захисту інтересів інших вкладників банку законодавець передбачив спеціальні норми, спрямовані на встановлення нікчемності правочинів, мета яких суперечить майновим інтересам банку.

Частина 3 ст. 38 Закону № 4452-VI визначає, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказував на те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки спірні договори були визначені уповноваженою особо Фонду як нікчемні, в силу прямих приписів діючого законодавства.

Колегія суддів з цього приводу звертає увагу на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 даного Закону України "Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб" основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції, зокрема: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банк, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Згідно з ч. 3 ст. 34 Закону України "Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Ч. 1 ст. 35 вказаного Закону передбачено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня "спеціаліст") та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

З метою забезпечення прав Фонду, Уповноважена особа, як зазначено в ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб", забезпечує перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті.

Із вищезазначеного слідує, що Уповноважена особа Фонду наділена розпорядними повноваженнями реагування за наслідками перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних.

В той же час, колегія суддів наголошує, що таке право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно, у випадку який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність вкладу.

З матеріалів справи встановлено, що Постановою Правління Національного банку України від 03.10.2014 року віднесено ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_1» до категорії проблемних та для стабілізації діяльності Банку встановлені обмеження, у тому числі: « … не допускати проведення будь-яких операцій за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, крім договорів, укладених до набрання чинності цією постановою, умовами яких передбачено поповнення вкладів фізичних осіб за рахунок відсотків».

На підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 733 "Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_1" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 123 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк", згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_1". Тимчасову адміністрацію в ПАТ "ВіЕйБі Банк" запроваджено строком на три місяці з 21.11.2014 по 20.02.2015.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 63 від 20.03.2015 р. почато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_1» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку. Отже, Банк здійснює свою діяльність на підставі ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»( а.с.6).

Відповідно до копії платіжного доручення № 3708 від 08.10.2014 р. ( а.с.11) ОСОБА_3 отримав від ТОВ «Борди України Медіа» 149995,00 грн. згідно договору зворотньої фінансової допомоги від 07.10.2014 р.

Згідно пп.14.1.257, п.14.1 ст.14 розд. І Податкового кодексу України, поворотна фінансова допомога це сума коштів, що надійшла платнику податків в користування за договором, що не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, і обовязкова до повернення.

Поточний рахунок ТОВ « БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА», з якого перераховано кошти на договір банківського рахунку « Для виплат», який укладено ОСОБА_3 обслуговувався в ПАТ « ВіЕйБі Банк».

09.10.2014 р. між ОСОБА_2 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладено Договір банківського вкладу «НВУ» № 853490/2014 щодо розміщення грошових коштів на депозитному рахунку в ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» № 2563( а.с.8-9).

Як вбачається з копії квитанції № 402673 від 09.10.2014 р.( а.с.10), ОСОБА_2 особисто внесла на депозит Банку кошти в сумі 149995,00 грн., відповідно угоди № 853490/2014 від 09.10.2014 р.

Відповідно до копії квитанції № 1764014 від 24.10.2014 р. відбулося дострокове повернення вкладу за угодою № 853490/2014 ОСОБА_2 Банком в сумі 149995,00 грн.

З матеріалів справи встановлено, що 19.03.2015 року уповноваженою особою Фонду було проведено перевірку правочинів, укладених Банком в період з 03.10.2014 року по 20.11.2014 року.

В ході проведення перевірки виявлено, що операції по перерахуванню коштів з поточного рахунку юридичної особи ТОВ «Борди України Медіа» на поточний рахунок фізичної особи ОСОБА_3, по зняттю коштів з поточного рахунку ОСОБА_3 та зарахування їх на депозитний рахунок ОСОБА_2, також перерахування цих коштів ОСОБА_2 з депозитного рахунку на власний поточний рахунок є нікчемними, так як кошти у сумі 149995,0 є коштами ТОВ «Борди України Медіа» і відповідно до Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодуванню за рахунок коштів Фонду не підлягають.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Апеляційним судом встановлено, що 09.10.2014 р. між ОСОБА_2 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладено Договір банківського вкладу «НВУ» № 853490/2014 щодо розміщення грошових коштів на депозитному рахунку в ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» № 2563( а.с.8-9).

Як вбачається з копії квитанції № 402673 від 09.10.2014 р.( а.с.10), ОСОБА_2 особисто внесла на депозит Банку кошти в сумі 149995,00 грн., відповідно угоди № 853490/2014 від 09.10.2014 р.

Відповідно до копії квитанції № 1764014 від 24.10.2014 р. відбулося дострокове повернення вкладу за угодою № 853490/2014 ОСОБА_2 Банком в сумі 149995,00 грн.

Із вищевказаного вбачається, що дана операція за змістом фактичних обставин відповідає ознакам вкладу у розумінні ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Щодо Платіжного доручення № 3708 від 8 жовтня 2014 року, Квитанції № 402673 від 9 жовтня 2014 року та Меморіального ордеру № 1764014 від 24 жовтня 2014 року, на які посилається позивач як на доказ нікчемності операцій по перерахуванню з рахунку ТОВ « БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА», на рахунок відповідача ОСОБА_3 коштів у сумі 149995, 0 грн. та внесення ОСОБА_2 особисто на депозит Банку коштів в сумі 149995,00 грн.,відповідно угоди № 853490/2014 від 09.10.2014 р., та дострокове повернення вкладу за угодою № 853490/2014 ОСОБА_2 Банком в сумі 149995,00 грн. не підтверджує факт потрапляння цих коштів на рахунки відповідачів незаконно, а отже, не відповідає вимогам ст. 60,58 ЦПК України та не є належним доказом на підтвердження таких обставин.

Звертаючись до суду з позовом та з апеляційною скаргою, позивач вказував на те, що оскаржувані правочини є нікчемним , посилаючись на ст..203 ЦК України та в силу приписів Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки спрямовані на виведення коштів з ТОВ « БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА», шляхом перерахунку їх на рахунки фізичних осіб, внаслідок чого збільшилася гарантована ФГВФО сума. Підставою для визнання цих правочинів недійсними слугували встановлені за наслідком проведеної перевірки висновки, що сума яка була повернена достроково ОСОБА_2 є коштами ТОВ « БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА», і відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"відшкодуванню за рахунок Фонду не підлягають. Доводи апеляційної скарги у цій частині підлягають відхиленню з такого.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 09.10.2014 р. . та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладено Договір банківського вкладу «НВУ» № 853490/2014 щодо розміщення грошових коштів на депозитному рахунку в ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» № 2563( а.с.8-9). 09.10.2014 р.( а.с.10), ОСОБА_2 особисто внесла на депозит Банку кошти в сумі 149995,00 грн., відповідно угоди № 853490/2014 від 09.10.2014 р.

24.10.2014 р. відбулося дострокове повернення вкладу за угодою № 853490/2014 ОСОБА_2 Банком в сумі 149995,00 грн.

Тобто гроші ОСОБА_2 повернуті Банком, а не Фондом, ще до 20 листопада 2014 року, а саме до запровадження тимчасової адміністрації на підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 р. № 733, ОСОБА_2 користувалися правами, наданими їй чинним законодавством та була вільна в укладенні договорів та вчиненні правочинів з Банком.

Апеляційний суд не бере до уваги обґрунтування апеляційної скарги, у частині того, що оскаржувані правочини є нікчемними з приписів спеціального закону, а саме Закону України"Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки за змістом ч. 3 ст. 38 Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Доказів, щодо визнання спірних правочинів з цих підстав суду не надано.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач вказував на те, що на його думку для захисту своїх прав ТОВ «БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА» повинен був звернутися з вимогою про визнання кредиторських вимог до Банку. В результаті здійснення зазначених операцій збільшилась гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Тобто ті кошти, які ТОВ «БОРДИ УКРАЇНИ МЕДІА» мав би отримати як кредитор за рахунок ліквідаційної маси ПАТ « ВіЕйБі Банк», він за допомогою відповідачів та проведених між банком та відповідачами операцій , мають намір отримати за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Крім того, зазначені операції було проведено під час дії обмежень, які було встановлено до ПАТ « ВіЕйБі Банк» як до проблемного банку. На думку позивача спірні правочини, які вчинені відповідачами та ПАТ « ВіЕйБі Банк» впливають на розмір відшкодування ФГВФО реальним вкладникам ПАТ « ВіЕйБі Банк».

Доводи апеляційної скарги у цій частині фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції.

В позовній заяві та апеляційній скарзі позивач посилався на те, що оскаржувані правочини відповідачами вчинені внаслідок зловмисної домовленості і повинні бути визнані недійсними на підставі ст.. 232 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції не містить відхилення та спростування посилань позивача на ст.232 ЦК України, на які позивач посилався в обґрунтування підстав позову, відмова у позові судом першої інстанції мотивована виключно на підставі ст.203,215 ЦК України. У цій частині суд послався також на необгрунтованність позову, втім це не вплинуло на загально-правову оцінку судом обставин справи і не впливає на висновок суду про необгрунтованність заявленого позову в цілому з такого.

Апеляційний суд не бере до уваги вказані обґрунтування апеляційної скарги, вважає їх припущеннями з такого.

Зловмисна домовленість в розумінні ст. 232 ЦК України означає саме навмисні дії представника, які полягають в усвідомленні ним того, що він вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для довірителя наслідків та бажає (або свідомо допускає) їх настання.

Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України, зазначаючи у п. 22 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" про те, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Аналізуючи надані позивачем докази ( а.с.8-24), апеляційний суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять доказів, щодо зловмисної домовленості сторін, на які посилається позивач як на підставу визнання правочинів недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності з нормами матеріального і цивільно-процесуального законодавства. Підстав для скасування судового рішення не встановлено.

У відповідності з положеннями ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 303-315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Л.О. Груіцька

Судді: В.М. Новосядла

ОСОБА_4