Справа №478/419/17
пров. №2/478/247/2017
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

20 липня 2017 року. Казанківський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Томашевського О.О.,

при секретарі Григоренко Н.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду смт. Казанка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 поданої в інтересах ОСОБА_1 до Володимирської сільської ради Казанківського району Миколаївської області; треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення та реєстрації права власності на присадибну земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою в інтересах Яновс ької ОСОБА_5 до Володимирської сільської ради Казанківського району Миколаївської області; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення та реєстрації права власності на присадибну земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 (далі по тексту третя особа) було порушено межі земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) виходячи з наступних обставин.

На підставі рішення Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області від 02.02.1994 року № 16/93 ОСОБА_6 було приватизовано присадибну земельну ділянку площею 0,13 га. При цьому, правовстановлюючих документів у ОСОБА_6 не було та межові знаки не були встановлені.

Третя особа - ОСОБА_3 придбав житловий будинок у ОСОБА_6 в 2005 році.

Володимирівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області (далі по тексту - відповідач) 06.09.2013 року ухвалила рішення за № 20/203 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_4С.» без погодження меж земельної ділянки із позивачем та площею в 0,1701 га.

Таким чином, позивач зазначає, що під час приватизації ОСОБА_6 було передано у власність присадибну земельну ділянку в розмірі 0,13 га, в той час як, за рішенням відповідача від 06.09.2013 року № 20/203 третім особам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було затверджено технічну документацію вже в розмірі 0,1701 га.

Тобто, позивач вказує на безпідставне збільшення площі присадибної земельної ділянки з 0,13 га до 0,1701 га третім особам.

Також позивач зазначає, що третя особа, спорудив паркан, порушивши межі від точки «Б» на території, яка належить позивачу на один метр, а біля точки «В» більше одного метру на всій довжині суміжних земельних ділянок від точки «Б» до точки «В».

Ухвалою суду від 27.04.2017 року до участі у справі залучено ОСОБА_4, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Відповідач проти позову заперечував, надав суду письмові пояснення, згідно яких, при виготовленні технічної документації третім особам, позивач відмовилась від погодження меж земельних ділянок. Під час приватизації присадибної земельної ділянки ОСОБА_6 площа вказувалась на підставі домогосподарських книг, а у 2013 році площа була вимірювана і погоджувалась з позивачем. При цьому, відповідач звертав увагу, що при виготовленні технічної документації для позивача та відповідача, площа їх земельних ділянок збільшилась: з 0,11 га до 0,1388 у позивача та з 0,13 га до 0,1701 га у третіх осіб.

Третя особа ОСОБА_3, який на підставі наданої довіреності від 16.05.2017 року уповноважений представляти інтереси в суді ОСОБА_4 (далі по тексту треті особи) проти позову заперечував. Під час попереднього розгляду справи суду пояснив, що затвердження технічної документації є законним.

В судове засідання представник відповідача та треті особи, які були повідомленні належним чином про дату, час та місце судового розгляду не зявились, суду надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 15.09.2003 року позивач є власником житлового будинку за адресою: Миколаївська область, Казанківський район с. Володимирівка, пров. Гвардійський, 1 та відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно є власником присадибної земельної ділянки за кадастровим номером :25:017:0002 площею 0,1388 га розташованою за вказаною адресою.

Третім особам, відповідно до договору купівлі продажу жилого будинку від 25.08.2005 року та витягу з Державного реєстру правочинів № 793892 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок за адресою: Миколаївська область, Казанківський район с. Володимирівка, пров. Гвардійський, 3 та відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.09.2013 року вони є спільними власниками присадибної земельної ділянки за кадастровим номером :25:017:0001 площею 0,1701 га розташованою за вказаною адресою.

Таким чином, присадибні земельні ділянки позивача та третіх осіб межують між собою.

Судом встановлено, що рішенням відповідача від 02.02.1994 року № 16/93 було приватизовано земельні ділянки (присадибні земельні ділянки біля дома) видані в приватну власність для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та в приватну власність для ведення особистого підсобного господарства відповідно до затвердженого списку.

Згідно із наведеним списком ОСОБА_6 було приватизовано 0,13 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Як вбачається з письмових пояснень відповідача земельні ділянки на підставі рішення Володимирівської сільської ради № 16/93 від 02.02.1994 року передавались громадянам у власність без виявлення в натурі (на місцевості), площа вказувалась на підставі домогосподарських книг.

25.08.2005 року житловий будинок ОСОБА_6 було придбано третіми особами, про що, внесено запис до Державного реєстру правочинів за № 793892.

Як вбачається із пункту 7 договору купівлі продажу житлового будинку на момент продажу житлового будинку у ОСОБА_6 не було правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Згідно з п. 18 розяснень Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що до особи, яка придбавала житловий будинок, будівлю або споруду, з 1 січня 2004 р. (з моменту введення в дію ЦК) згідно з ст.377 ЦК, а з часу внесення змін до ст.120 ЗК законом «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27.04.2007 №997-V і згідно з ст.120 ЗК переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

З рішення відповідача від 23.05.2008 року № 19/163 (архівний витяг) вбачається, що у звязку з переходом права власності на будівлю третій особі ОСОБА_3 було надано земельну ділянку площею 0,18 га за адресою: Миколаївська область, Казанківський район с. Володимирівка, пров. Гвардійський, 3.

Тобто, з наведеного вбачається, що з 23.05.2008 року третя особа у звязку з переходом права власності на будівлю отримала присадибну земельну ділянку площею 0,18 га, а отже збільшення площі присадибної земельної ділянки відбулось на підставі рішення відповідача від 23.05.2008 року № 19/163.

Правомірність вказаного рішення не оскаржується позивачем та її представником.

Відповідно до технічної документації третіх осіб, виготовленою Миколаївською регіональною філією «ДП Центра державного земельного кадастру» та затвердженою рішенням відповідача від 06.09.2013 року № 20/203 третім особам було передано земельну ділянку, визначену в натурі (на місцевості) площею 0,1701 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: Миколаївська область, Казанківський район, с. Володимирівка, пров. Гвардійський, 3.

Як зазначає позивач, під час розроблення технічної документації межові знаки на присадибній ділянці біля житлового будинку № 3 в пров. Гвардійський в с. Володимирівське не погоджувались із нею, хоча вона є суміжною землекористувачкою. а тому, збільшення площі присадибної земельної ділянки третій особі до 0,1701 га та затвердження технічної документації рішенням від 06.09.2013 року № 20/203 відповідачем є порушенням.

Суд не погоджується з даними доводами та зазначає наступне.

Вимогами ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Пунктом 2.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року №376, передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає і акт узгодження меж земельних ділянок, підписаний землекористувачами суміжних земельних ділянок.

Крім того, п. 2.8 цієї Інструкції визначено, що технічна документація із землеустрою включає: пояснювальну записку, яка містить опис місця розташування земельної ділянки, відомості про власника (користувача) земельної ділянки, відомості про виконавця (виконавців), реквізити відповідних ліцензій, необхідних для виконання робіт, відомості про власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, стислий опис виконаних робіт; технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); копію документа, що посвідчує фізичну особу, або копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи; копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку; матеріали польових топографо-геодезичних робіт; план меж земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів). На бажання замовника замість плану меж земельної ділянки може складатися кадастровий план земельної ділянки; перелік обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути; у разі необхідності документ, що підтверджує повноваження особи діяти від імені власника (користувача) земельної ділянки при встановленні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Відповідно до ст. 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

ОСОБА_6, суд приходить до висновку, що ні нормами Земельного кодексу України, ні вказаною Інструкцією не передбачено жодної можливості зобов'язати землекористувачів суміжних земельних ділянок погоджувати межі земельних ділянок та не передбачені правові наслідки їхнього не підписання акта, оскільки даний факт не тягне за собою відмову у встановленні меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками з урахування вимог п. 3.12 Інструкції, у якій зазначено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач відмовилась від визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), про що свідчить акт від 12.08.2013 року «Про визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)».

З приводу збільшення третім особам площі присадибної земельної ділянки, судом встановлено наступне.

У 2013 та 2015 роках за заявами третіх осіб та позивача їм було виготовлено та затверджено відповідачем технічну документацію.

Так, відповідно до рішення відповідача від 23.09.2013 року № 20/203 третім особам було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,1701 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Володимирівка, пров. Гвардийський, 3.

Згідно з рішенням відповідача від 20.05.2015 року № 32/324 позивачу було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,1388 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Володимирівка, пров. Гвардийський, 1.

Тобто, за результатами встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) площа земельних ділянок позивача та третіх осіб збільшилась, а саме: з 0,11 га до 0,1388 у позивача та з 0,13 га до 0,1701 га у третіх осіб.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що площа присадибних земельних ділянок позивача та третіх осіб, зокрема, під час проведення приватизації були орієнтовними та їх межі були встановлені в натурі (на місцевості) лише в результаті виготовлення технічної документації, їх дослідженні, вимірюванні, встановленні фактичного положення на місцевості тощо.

Таким чином, судом не встановлено протиправність рішення відповідача від 06.09.2013 року № 20/203, яким було затверджену технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) третім особам.

Також, суд вважає, що збільшення позивачу площі присадибної земельної ділянки виключає факт порушення третьою особою меж земельної ділянки, яка належить на праві власності позивачу, оскільки позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що збільшенням площі присадибної земельної ділянки третій особі відбулось за рахунок земельної ділянки позивача. В такому випадку, площа присадибної земельної ділянки повинна б була бути зменшеною.

Наведене також вбачається із письмових пояснень відповідача.

Крім того, дані обставини також підтверджуються сукупністю доказів, які містяться в матеріалах справи, зокрема: копією акту обстеження двох земельних ділянок суміжників громадян ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 29.08.2013 року, де комісією при обстеженні межі суміжників третьої особи та позивача було встановлено, що межі не перешкоджають в користуванні земельною ділянкою позивачу; копією акту від 21.10.2016 року, яким зафіксовано порушення меж земельних ділянок позивачем; копією викопіювання з плану землекористування; копією технічної документації на проведення робіт із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виготовлену для позивача та третіх осіб, та ними затвердженої та додані до неї копіями опису меж, абрису земельної ділянки, кадастрового плану та інші.; копія акту прийомки передачі межових знаків на зберігання від 31.03.2015 року та інші.

Отже, суду не було доведено, що у звязку із збільшенням площі присадибної земельної ділянки третім особам, вбачається порушення меж земельної ділянки позивача.

З приводу посилання позивача на ту обставину, що третьою особою було споруджено паркан, у звязку з чим порушено межі від точки «Б» на території, яка належить на праві власності позивачу на один метр, а біля точки «В» більше одного метра на всій довжині суміжних земельних ділянок від точки «Б» до точки «В» суд додатково зазначає наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи наведене, суд також вважає, що позивачем не доведено тих обставин, які свідчать про порушення третьою особою межі присадибної земельної ділянки, яка належить позивачу.

Крім цього, позивач робить посилання на той факт, що після винесення рішення від 20.05.2015 року № 32/324 (тобто, після затвердження технічної документації позивачу) третьою особою було побудовано паркан, який порушив межі присадибної земельної ділянки позивача. Тобто фактично, позивач вказує на ту обставину, що третя особа порушила межі своєї земельної ділянки (0,1701 га) та в межах земельної ділянки позивача здійснила забудову паркану.

З цього приводу слід зазначити, що ст. 16 ЦПК України визначено перелік способів захисту порушених прав та інтересів у суді.

Особа, права якої порушено, у відповідності до ст. 3 ЦПК України, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За таких умов, якщо третьою особою дійсно було порушено межі земельної ділянки позивача, - усунення перешкод у реалізації її права на користування належної їй земельною ділянкою шляхом скасування рішення відповідача та зняття з державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності на присадибну земельну ділянку третьої особи не відбудеться, позаяк має місце обмеження права позивача у користуванні своєю земельною ділянкою через протиправну забудову, порушення меж тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача, в цій частині, не узгоджуються із належними способами захисту права щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визначеними ст.152 ЗК України.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що пред'явлений позов є необґрунтованим і безпідставним, а тому приходить до висновку про відмову у його задоволенні.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Керуючись ст.ст.10, 11, 16, 60, 88, 174, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 поданої в інтересах ОСОБА_1 до Володимирської сільської ради Казанківського району Миколаївської області; треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, віднести на його рахунок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Казанківський районний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Казанківського районного суду

Миколаївської області ОСОБА_7