У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - територіальний сервісний центр районного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, про визнання права власності на майно, визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобіля та витребування майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року, додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2017 року, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому, після уточнення та збільшення вимог, просила визнати за нею право власності на автомобіль марки «Porshe Cayenn», визнати недійсними договори купівлі-продажу вказаного автомобіля, укладені 23 лютого 2015 року між нею та ОСОБА_4 а також 25 лютого 2015 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, витребувати у ОСОБА_5 спірний автомобіль на її користь.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що у лютому

2014 року вона придбала автомобіль марки «PorsheCayenn», який 18 лютого 2014 року було зареєстровано у третьому відділенні МРЕВ ДАІ Святошинського району м. Києва та видано на її ім'я технічний паспорт серії НОМЕР_6 та державний номерний знак НОМЕР_1.

У квітні 2015 року їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_4, підробивши документи, отримав у ПП «Фарт-1» довідку-рахунок серії

ААЕ № 004438 та здійснив перереєстрацію спірного автомобіля на себе, отримавши новий технічний паспорт та новий державний номерний знак, а в подальшому відчужив автомобіль ОСОБА_5, який в свою чергу також намагався продати спірний автомобіль на автомобільному ринку.

Посилаючись на те, що вона не мала наміру продавати автомобіль, дозволу на його перереєстрацію та продаж не надавала, а відтак спірне майно вибуло з її володіння поза її волею, що свідчить про недотримання вимог ст. 203 ЦК України при укладенні спірних договорів, ОСОБА_3 просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня

2016 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «Porshe Cayenn», номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_3.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «PorsheCayenn», номер кузова НОМЕР_2, укладений 23 лютого

2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Витребувано з володіння ОСОБА_5 автомобіль марки «PorsheCayenn», номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак

НОМЕР_3, та передано у користування ОСОБА_3

Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва

від 9 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки «Porshe Cayenn», номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак

НОМЕР_3, укладеного 25 лютого 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2017 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на автомобіль скасовано,

у задоволенні вказаних позовних вимог відмолено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, у іншій частині рішення судів залишити без змін.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, у поданій касаційній скарзі просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у позивача було відсутнє вільне волевиявлення на відчуження спірного автомобіля, а відтак такий вибув з її володіння поза її волею й, відповідно, ОСОБА_3 має право витребувати автомобіль у добросовісного набувача.

При цьому апеляційний суд вказав про помилковість висновку суду першої інстанції щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на автомобіль, оскільки спірне майно придбано позивачем у період шлюбу з ОСОБА_4, й відповідно до вимог ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 18 лютого 2014 року належить автомобіль марки «Porsche Cayenne», універсал-В легковий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1.

24 січня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області із заявою про викрадення вказаного автомобіля з автостоянки. Відомості про вчинення злочину, передбаченого

ч. 1 ст. 289 КК України, за фактом зникнення автомобіля «Porsche Cayenne», універсал-В легковий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, Прилуцьким МВ УМВС України в Чернігівській області було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000106.

Відповідно до довідки-рахунку серії ААЕ № 004438, виданої 23 лютого 2015 року ПП «Фарт 1», ОСОБА_4 продано і видано автомобіль марки «Porsche Cayenne», двигун № НОМЕР_4, кузов НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) серії НОМЕР_6, вартістю 1 500 100 грн.

25 лютого 2015 року ОСОБА_4 подав до ВРЕР-3 УДАІ в м. Києві заяву про перереєстрацію транспортного засобу на нового власника за вказаною довідкою-рахунком. У письмових поясненнях, доданих до заяви, ОСОБА_4 зазначав, що між ним і позивачем було досягнуто домовленості щодо поділу спільного майна подружжя, відповідно до якої автомобіль марки «Porsche Cayenne» залишається у його власності, але надати технічний паспорт даного автомобіля для перереєстрації не вбачається можливим у зв'язку з його втратою.

25 лютого 2015 року ОСОБА_4 отримав на своє ім'я свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 та новий державний номерний знак НОМЕР_5.

Відповідно до довідки-рахунку серії ААЕ №088014, виданої 25 лютого 2015 року ТОВ «АМАЛЛА», ОСОБА_5 продано і видано автомобіль марки «Porsche Cayenne», кузов НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) серії НОМЕР_7, вартістю 1 640 000 грн.

25 лютого 2015 року ОСОБА_5 подав до ВРЕР-3 УДАІ у м. Києві заяву про перереєстрацію транспортного засобу на нового власника за довідкою-рахунком та цього ж дня отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на своє ім'я й новий державний номерний знак

НОМЕР_3.

Дізнавшись у квітні 2015 року, що її автомобіль марки «Porsche Cayenne», двигун № НОМЕР_4, кузов НОМЕР_2, продається на автомобільному ринку в м. Києві й вважаючи, що він за підробленими документами був знятий з обліку МРЕВ, унаслідок чого видано новий технічний паспорт та новий номерний знак, ОСОБА_3 звернулася з відповідними заявами до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві та до прокуратури Святошинського району м. Києва й Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначав, що автомобіль марки «Porsche Cayenne» придбаний під час шлюбу з ОСОБА_3, вказане рухоме майно є спільною власністю подружжя. Наприкінці 2014 року відносини сторін погіршилися, а в січні 2015 року ОСОБА_4 й ОСОБА_3 вирішили розлучитися й домовились щодо поділу майна подружжя, а саме: вирішити, що спірний автомобіль залишається йому, а квартира у м. Прилуках Чернігівської області - ОСОБА_3

Тобто фактично його дружина ОСОБА_3 надала згоду на перереєстрацію спірного автомобіля на його ім'я в органах МРЕВ.

Положеннями ст. 215 ЦК Українивстановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК Українивизначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Частиною 1 ст. 387 ЦК Українивстановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

В силу ч. 1 ст. 388 ЦК Україниякщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що власник майна може витребувати майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Разом з тим, основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту

(ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль

ОСОБА_3 набуто у власність у період зареєстрованого шлюбу із відповідачем ОСОБА_4

Проте, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив усіх фактичних обставин справи, що мають значення для вирішення спору, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірив, в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормою права, що підлягає застосуванню до них, зокрема не визначився з тим, який правовий статус має спірне майно: чи є автомобіль особистою власністю позивача, чи таке майно є спільною власністю подружжя, які законні права та інтереси позивача порушені й яким чином вони мають бути відновлені, унаслідок чого дійшов суперечливих висновків щодо наявності підстав для застосування положень ст. 388 ЦК України й витребування автомобіля на користь позивача, зазначивши при цьому про неможливість визнання за ОСОБА_3 права власності на таке рухоме майно, оскільки воно є спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених

ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України, не з'ясував усіх дійсних обставин справи, що мають важливе значення для правильного її вирішення, й не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик