АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 673/1010/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1085/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів П'єнти І.В., Талалай О.І.

секретар Філіпчук О.С.

за участю представника апелянта прокурора Олійник І.О., представника відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, представника відповідача Деражнянської РДА Банделюка С.Л.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Хмельницької області на рішення Деражнянського районного суду від 11 квітня 2017 року у справі за позовом заступника керівника Хмельницької місцевої прокуратури в інтересах держави до Деражнянської районної державної адміністрації, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Радовецька сільська рада Деражнянського району, Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання незаконними, скасування розпоряджень та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В серпні 2016 року заступник прокурора звернувся до суду із позовами до ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які були об'єднанні в одне провадження згідно ухвал Деражнянського районного суду від 11.04.2017 року і в обґрунтування позовних вимог прокурор вказував, що розпорядженням Деражнянської РДА від 26.12.2011 року №677/2011-р ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність з метою ведення особистого селянського господарства на території Радовецької сільської ради Деражнянського району. Надалі розпорядженням Деражнянської РДА від 22.11.2012 року №565/2012-р затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Радовецької сільської ради Деражнянського району ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та передано останнім у власність земельні ділянки площею по 2 га. На підставі вказаного розпорядження, ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_9, НОМЕР_7 та НОМЕР_5 відповідно, що зареєстровані відділом Держкомзему у Деражнянському районі в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі від 10.12.2012 року за НОМЕР_8, НОМЕР_6 та НОМЕР_4 відповідно. Як вказує позивач, передача вказаних земельних ділянок відбулася з порушенням вимог Земельного кодексу України та Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Деражнянському районі від 23.06.2016 року №8-28-99.3-1538/15-16 передані у власність відповідачам земельні ділянки для ведення особистого сільського господарства відносяться до земель резервного фонду. Згідно інформації Радовецької сільської ради Деражнянського району від 15.06.2016 року №211 ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 членами КСП, які діяли на території сільської ради не були, у соціальній сфері сіл Стрелково та Радівці Деражнянського району не зайняті, на території сільської ради не проживали та не проживають. Тому, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Деражнянської РДА від 26.12.2011 року №677/2011-р «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність з метою ведення особистого сільського господарства» в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3; визнати незаконним та скасувати розпорядження Деражнянської РДА від 22.11.2012 року №565/2012-р «Про передачу у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства» в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Радовецької сільської ради за межами с. Стреково; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий ОСОБА_2 серія НОМЕР_9 і зареєстрований відділом Держкомзему у Деражнянському районі в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі від 10.12.2012 року за НОМЕР_8 за кадастровим номером НОМЕР_1; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий ОСОБА_1 серія НОМЕР_7 і зареєстрований відділом Держкомзему у Деражнянському районі в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі від 10.12.2012 року за НОМЕР_6 за кадастровим номером НОМЕР_2 та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий ОСОБА_3 серія НОМЕР_5 і зареєстрований відділом Держкомзему у Деражнянському районі в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі від 10.12.2012 року за НОМЕР_4 за кадастровим номером НОМЕР_3.

Ухвалами Деражнянського районного суду до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача залучено Відділ Держгеокадастру у Деражнянському районі.

Рішенням Деражнянського районного суду від 11 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, заступник прокурора Хмельницької області оскаржив його в апеляційному порядку та зазначає, що суд, внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, помилково прийшов до висновку, що прокурором не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду. Висновок суду про те, що прокуратура могла довідатися про порушення земельного законодавства, оскільки листом від 04.11.2011 року витребовувала матеріали з земельних питань та розпорядження за 2012-2013 роки є необґрунтованим. Як вказує апелянт, про порушення закону прокурор не міг довідатися, ознайомившись лише з текстом спірних розпоряджень, оскільки самі розпорядження не містять у собі даних, що земельні ділянки виділені із земель резервного фонду та громадянам, які не мають відношення до соціальної сфери села або проживання у ньому, а докази направлення матеріалів прокурору, які лягли в основу видачі спірних розпоряджень та отримання ним таких матеріалів у справі відсутні. Як вважає апелянт, сама по собі обізнаність позивача про наявність оспорюваного розпорядження не є підставою для висновку про пропуск строку позовної давності та необхідністю застосування положень ст. 267 ЦК України. Апелянт зазначає, що позиція суду щодо відсутності факту порушення прав територіальної громади села у зв'язку з тим, що його жителі не звертались у раду із заявами про отримання земельних ділянок з резервного фонду, ґрунтується лише на припущеннях, адже землі резервного фонду знаходяться за межами населеного пункту і повноваження щодо їх розпорядження не належить сільській раді. Тому апелянт просить скасувати рішення Деражнянського районного суду від 11.04.2017 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити.

Представник апелянта ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі та просить її задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8 ОСОБА_4, представник Деражнянської РДА Банделюк С.Л. апеляційну скаргу не визнали та просять її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 і представники третіх осіб до суду не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до п. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 307 і ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно розпорядження Деражнянської РДА від 26.12.2011 року №677/2011-р ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність з метою ведення особистого селянського господарства на території Радовецької сільської ради Деражнянського району.

Розпорядженням тієї ж РДА від 22.11.2012 № 565/2012-р затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території вказаної сільської ради ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та передано їм у власність земельні ділянки площею по 2 га. кожному.

Так, на підставі вказаного розпорядження: ОСОБА_2 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_9, який зареєстрований 10 грудня 2012 року за № НОМЕР_8, кадастровий номер НОМЕР_1; ОСОБА_1 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7, який зареєстрований 10 грудня 2012 року за № НОМЕР_6, кадастровий номер НОМЕР_2; ОСОБА_3 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, який зареєстрований 10 грудня 2012 року за № НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_3.

Відповідно інформації, що надана Відділом Держгеокадастру у Деражнянському районі від 23.06.2016 року за №8-28-99.3-1538/15-16 земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_3 були передані для ведення селянського господарства із земель резервного фонду.

Відповідно до інформації Радовецької сільської ради Деражнянського району №211 від 15.06.2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на території сільської ради не зареєстровані та не проживають, у державних та комунальних закладах, підприємствах та організаціях культури, освіти та охорони здоров'я не працювали, членами сільськогосподарських підприємств не були.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідачам передані земельні ділянки із резервного фонду КСС ім. Коцюбинського Радовецької сільської ради (за межами населеного пункту НОМЕР_10 у зоні №03 та кварталі №017), адже Хмельницьким філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук на підставі договору №38 від 05.12.1993 року був розроблений проект роздержавлення і приватизації земель КСС ім. Коцюбинського Радовецької сільської ради Деражнянського району Хмельницької області. І вказаним проектом передбачено створення на території КСС ім. Коцюбинського резервного фонду земель загальною площею 305,2 га., що складає 15,8% від площі всіх сільськогосподарських угідь.

Рішенням Радовецької сільської ради від 16.06.1994 року вказаний проект був погоджений та 24.01.1995 року затверджений рішенням сесії Деражнянської районної ради №8.

Індексно-кадастровою картою, затвердженою ДП «Поділлягеодезкартографія» від 05.05.2003 року визначено межі кадастрових зон, кварталів та їх номери по Радовецькій сільській раді. А згідно проекту, квартал №017 являє собою землі резерву.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позов є підставний, однак прокурором пропущено строк на звернення до суду із означеним позовом та відсутні підстави для його поновлення. Адже позивачем не надано належних доказів про те, що державі в особі її органів як суб'єктів владних повноважень не було відомо про спірні розпорядження Деражнянської РДА від 26.12.2011 року №677/2011-р, яким ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність з метою ведення особистого селянського господарства на території Радовецької сільської ради Деражнянського району та розпорядження від 22.11.2012 № 565/2012-р, яким затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території вказаної сільської ради вказаним відповідачам та передано їм у власність земельні ділянки площею по 2га кожному. Також в матеріалах справи відсутні дані щодо можливих порушень вимог ст. 25 ЗК України та п.7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», що допущені Деражнянською РДА, про які держава в особі органів, як суб'єктів владних повноважень, у тому числі прокурор, не могли довідатися.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що згідно листа прокуратури Деражнянського району від 04.11.2011 року підлягали витребуванню із Деражнянської РДА матеріали, зокрема, копії розпоряджень із земельних питань. Крім цього, останню зобов'язано було надавати вказані відомості до прокуратури району щомісячно до 20 числа. Та листом прокурора Деражнянського району від 10.06.2013 року для необхідності ознайомлення були витребувані розпорядження земельними ділянками, а також чинні договори оренди земельних ділянок, які прийнятті упродовж 2012-2013 років. І за результатами перевірок були внесені документи прокурорського реагування, які розглянуті із вжиттям заходів.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

В силу положень п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Як передбачено ч. 6, ч. 7 і ч. 9 ст. 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ч. 1 ст. 125 ЗК України).

На підставі ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Частиною 1 статті 6 Закону України від 09 квітня 1999 року № 586-ХІV «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації, в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази.

Відповідно до ч. 1, ч. 4, ч. 9 і ч. 10 ст. 25 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Площа земель, що передаються у приватну власність, становить різницю між загальною площею земель, що перебували у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, і площею земель, які залишаються у державній чи комунальній власності (лісогосподарське призначення, водний фонд, резервний фонд).

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій.

Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Пунктом 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу).

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення винесене судом із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права є такими, що не заслуговують на увагу, адже при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції керувався положеннями ст. ст. ч. 1, ч. 4, ч. 9 і ч. 10 ст. 25, ч.1 ст. 116, ч. 6, ч. 7 і ч. 9 ст. 118, ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), положеннями п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (а редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), ч. 1 ст. 6 Закону України від 09 квітня 1999 року № 586-ХІV «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 256, 261 ЦК України і зазначені норми права регулюють спірні правовідносини.

Посилання апелянта в тій частині, що необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що прокуратура могла довідатися про порушення вимог земельного законодавства під час прийняття Деражнянською РДА спірних розпоряджень за результатами розгляду яких були винесені документи прокурорського реагування, колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи із наступного.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), споживачів (ст. 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (ст. 55).

У ст. 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у ст. 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

У ч. 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст. ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку п. 2 ст. 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

У разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 01.07.2015 року у справі № 6-178цс15, від 17.02.2016 року у справі № 6-2407цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 року у справі № 6-68цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що заступник керівника Хмельницької прокуратури звернувся до суду з позовом як позивач. І суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачу було відомо про наявність спірних розпоряджень в 2012 році, адже відповідно до листа прокуратури Деражнянського району від 04.11.2011 року підлягали витребуванню із Деражнянської РДА матеріали, зокрема, копії розпоряджень із земельних питань. Також, в цьому листі прокурор Деражнянського району просив надавати зазначені відомості до прокуратури району щомісячно до 20 числа. (т. 1 а.с.108). Крім того, як вбачається із листа прокурора Деражнянського району від 10.06.2013 року (т. 2 а.с. 91) для необхідності ознайомлення були витребувані з Деражнянської РДА розпорядження земельними ділянками, а також чинні договори оренди земельних ділянок, які прийнятті упродовж 2012-2013 років. Відповідно до листа Хмельницької місцевої прокуратури № 69-20264 вих. - 16 від 21.11.2016 року (т. 2 а.с. 54-55) упродовж 2011 - 2012 років прокуратурою Деражнянського району проведено 2 перевірки в діяльності Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою при Деражнянській РДА, за результатами яких внесено 2 документи прокурорського реагування.

Посилання апелянта на те, що суд порушив принцип змагальності сторін є такими, що не заслуговують на увагу, адже, як вбачається із матеріалів справи, протокольною ухвалою суду від 25.10.2016 року задоволено клопотання представника відповідачів щодо витребування із Деражнянської РДА та Деражнянського відділу Хмельницької місцевої прокуратури інформацію щодо перевірок розпоряджень РДА за 2011-2012 роки в частині додержання вимог земельного законодавства. (т. 2 а.с. 46-47).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що позиція суду першої інстанції про відсутність факту порушення прав територіальної громади села ґрунтуються на припущеннях, колегія суддів вважає їх безпідставним, оскільки прокурором, як позивачем, не надано належних та допустимих в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України доказів на підтвердження тих обставин, що на час прийняття Деражнянською РДА спірних розпоряджень жителі с. Радівці та працівники соціальної сфери Радовецької сільської ради зверталися із відповідними заявами про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність з метою ведення особистого селянського господарства та про затвердження проекту землеустрою і передачі земельної ділянки у власність.

Доводи апеляційної скарги щодо не встановлення та не дослідження судом першої інстанції обставини справи про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить і лише після цього - у випадку встановленого порушення і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу є такими, що не заслуговують на увагу, адже судом першої інстанції встановлено, що позов є підставним, однак суд відмовив у його задоволенні з підстав пропуску строку позовної давності за наявності відповідних заяв представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та Деражнянської РДА .

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Підстав в межах доводів апеляційної скарги для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Хмельницької області відхилити.

Рішення Деражнянського районного суду від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) А.П. Корніюк

Судді (підпис) І.В. П'єнта

(підпис) О.І.Талалай

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

___________________________________________________________________________Головуючий у першій інстанції - Ягодіна Т.В. Справа № 22ц/792/1085/17

Доповідач - Корніюк А.П. Категорія № 47