Справа № 755/3863/17
"22" червня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючої судді Яровенко Н.О.
при секретарі Івашко О.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що 05 листопада 2014 року між сторонами був укладений договір позики на суму 20 000,00 доларів США, зазначені кошти відповідач зобов'язався повернути не пізніше 05 грудня 2014 року. ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконала, борг станом на момент подання позовної заяви не повернула. Тому ОСОБА_1 просить стягнути на його користь суму заборгованості за курсом НБУ станом на 06 березня 2017 року з процентами за користування позикою, три проценти річних та інфляційні втрати, у сумі 1 204 658,60 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 8000,00 грн.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутність, проти заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач до суду не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, 05 листопада 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 20 000,00 доларів США.
Зазначену суму відповідач зобов'язався повернути протягом місяця, а саме в строк до 05.12.2014 року.
Підтвердженням існування договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є розписка від 05 листопада 2014 року, яка була складена відповідачем власноруч, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченнями збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Судом встановлено, що внаслідок неналежного виконання умов договору позики від 05 листопада 2014 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість по договору у розмірі 20 000 доларів США, що еквівалентно 542 200,00 грн.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.
Аналогічний висновок Верховного Суду України викладений у постанові у справі за № 6-771цс15 з відповідною правовою позицією.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Таким чином, розрахунки витрат, на які позивач посилається при визначенні розміру грошових коштів для відновлення свого порушеного права з 06.12.2014 року по 31.01.2017 року, індексації не підлягають.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України до стягнення підлягає лише 3 % річних за період 06.12.2014 року по 06.03.2017 року, що становить 36 631,92 грн.
Що стосується стягнення процентів, то дана вимога підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Умовами договору не встановлена сума процентів за користування позикою, в тому з врахуванням вимог ст. 1048 ЦК України, до стягнення підлягають процент на рівні облікової ставки Національного банку України, що становить за період з 05.11.2014 року по 06.03.2017 року - 258844 грн. 79 коп.
З викладених вище обставин, факт порушення відповідачем своїх зобов'язань внаслідок не повернення грошових коштів за договором позики від 05 листопада 2014 року є встановленим, беззаперечним та доведеним.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.
ОСОБА_2 не надала суду жодного доказу щодо виконання нею зобов'язання за договором позики від 05 листопада 2014 року належним чином, тому суд позбавлений можливості врахувати інші докази ніж ті, які є в матеріалах справи.
Враховуючи той факт, що відповідач не виконує належним чином свої зобов'язання передбачені договором позики, в добровільному порядку відмовляється сплатити заборгованість, тому суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 837676 грн. 71 коп.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачений в дохід держави судовий збір в сумі 8000,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 509, 525, 526, 610, 629, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218, 224, 226 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1, виданий Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області 04.10.2001 р.) на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_2, виданий Солом'янським РУ ГУ МВС України в м. Києві, 15.10.2002 р.) заборгованість в сумі 837676 грн. 71 коп.
В решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 8000,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.
До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його оголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Суддя Яровенко Н.О.