АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_3

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнано ОСОБА_2 та її неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, через свого представника подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати.

Єдиний унікальний номер справи:753/4467/17-ц
Номер провадження: 22-ц/796/6667/2017
Головуючий у суді першої інстанції: О.Р. Лужецька
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 дійшов помилкового висновку про те, що позивач не чинить їй та її дочці перешкод у проживанні в даній квартирі. Зазначила, що вона не проживає у спірній квартирі з поважних причин, оскільки позивач та її чоловік забрали в неї, проти її волі, ключі від квартири та викинули з неї всі її речі, чинять їй перешкоди у проживанні, не дають можливості потрапити до квартири, дані обставини встановлені ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2013 року. Оскільки вона має дочку, яка тяжко хвора та є інвалідом, потребує постійного догляду, побоюючись за її стан здоров'я не переїжджала жити до квартири позивача. Звернула увагу на те, що позивач обманним шляхом сформувала позовну заяву, у якій підробила підпис ОСОБА_9, та знаючи про постійне місце проживання відповідача не зазначила у позові належної адреси, умисно не повідомляючи її про судовий розгляд справи. Вважає, що суд однобічно та неповно розглянув справу, не встановив та не перевірив наведених обставин, визнав дитину - інваліда такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а тому просить рішення скасувати.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених обставин.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просила залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності. Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права володіння, користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

За змістом ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі - продажу від 30.12.1996 року та договором дарування від 26.02.2016 року (а.с. 3, 87-89).

У квартирі АДРЕСА_1 було зареєстровано четверо осіб: ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, що підтверджується довідкою Форми №3 виданою Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 09.10.2015 року (а.с.39).

Відповідно до свідоцтва про смерть виданого 23.12.2016 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві Серія НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла, про що 12.12.2016 року складено актовий запис № 18909 (а.с.59).

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.02.2013 року (яке набрало законної сили 16.05.2013 року) ОСОБА_9 та ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2, яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (а.с.61-62, 63-65).

За період, починаючи з 16.05.2013 року ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_5 не проживали та не проживають в спірній квартирі, вони лише зареєстровані в ній.

Даних висновків суд дійшов оцінивши надані стороною позивача докази. Так, у актах виданих ЖЕД №210 від 15.05.2015 року; 27.05.2015 року; 07.10.2015 року, зазначено про те, що в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_5 зареєстровані, але не проживають з 2008 року. Відповідно до довідки наданої Лівобережним поштампом ВПЗ Київ-99 від 28.04.2015 року поштова кореспонденція (рекомендована та цінна) за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2 у період протягом грудня 2014 року, січня-квітня 2015 року не надходила.

Разом з тим, сам факт непроживання у квартирі АДРЕСА_1 не заперечує і представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 Сама ОСОБА_2 зазначала, що вона постійно проживає разом зі своєю дочкою та чоловіком за адресою: АДРЕСА_3.

Крім того, факт непроживання ОСОБА_2 з дочкою у квартирі АДРЕСА_1 підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11

Так, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Так, положеннями статті 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, суд першої інстанції враховуючи характер спірних правовідносин обґрунтовано визнав зазначені докази належними та допустимими, та обґрунтовано взяв до уваги показання свідків, яких було допитано у судовому засіданні.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи про те, що позивачем надано належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_5 не проживають у квартиріАДРЕСА_1, не є її власниками, особистих речей там не зберігають, квартирою відповідач не цікавиться. Висновки суду підтверджені належними, дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав правильну оцінку відповідно до норм ЦПК України та є такими, що відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності доказів того, що ОСОБА_4 створювалися перешкоди (починаючи з 16.05.2013 року) відповідачу та її дочці у користуванні спірною квартирою колегія суддів оцінює критично, оскільки вони спростовуються доказами наявними у матеріалах справи. Належних чи допустимих доказів на підтвердження зворотного у розпорядження апеляційного суду стороною відповідача не надано.

Суд зазначені обставини перевірив, відповідно до отриманої від Дарницького районного управління поліції від 06.04.2017 року відповіді, заяв чи повідомлень від ОСОБА_2 у період з 2013 року по теперішній час щодо перешкод у проживанні чи вселенні до спірної квартири не надходило.

Хибними є твердження про те, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2013 року встановлено факт того, що ОСОБА_4 чинить перешкоди ОСОБА_2 та її дочці у проживанні в спірній квартирі, оскільки даним судовим рішенням встановлені обставини у період 2011 року, а позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому зазначає, що відповідач непроживає у даній квартирі з травня 2013 року та по теперішній час. Як вже зазначалося, доказів на підтвердження наявності з боку позивача протиправних дій у перешкоджанні проживати відповідачу у спірній квартирі у період з травня 2013 року по теперішній час, ОСОБА_2 суду не надала. Та обставина, що неповнолітня ОСОБА_5 є інвалідом, що вона хворіє не свідчать про поважність причин їх непроживання в спірній квартирі. Так, починаючи з травня 2013 року ОСОБА_5 не ставила питання в судовому порядку про вселення її з дитиною до спірної квартири. На питання суду про мету збереження реєстрації в спірній квартирі відповідача та дитини, представник відповідавча ОСОБА_3 пояснила суду, що ОСОБА_4 веде такий спосіб життя, що може залишитись без квартири і лише з метою збереження квартири для ОСОБА_4 відповідач і дитина залишаються бути зареєстрованими в цій квартирі.

Між тим, відповідно до положень ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, із матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_2 у даному спорі представляють два представники ОСОБА_12, ОСОБА_3 Наполягаючи на тому, що позивачем чиняться перешкоди відповідачу та її дочці у користуванні квартирою АДРЕСА_1, сторона відповідача могла скористатися своїм право та заявити зустрічні позовні вимоги про усунення таких перешкод та вселення ОСОБА_2 та її дочки ОСОБА_5 до спірної квартири, надавши суду відповідні докази на підтвердження порушеного права. Однак таких вимог заявлено не було.

Посилання ОСОБА_2 у апеляційній скарзі на ту обставину, що ОСОБА_4 обманним шляхом сформувала позовну заяву, у якій підробила підпис ОСОБА_9 колегія суддів оцінює критично, оскільки у провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_4, провадження у справі за позовом ОСОБА_9 було закрито у зв'язку із її смертю, а тому дані обставини не мають правового значення при перегляді справи судом апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: