Номер провадження: 22-ц/785/4946/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2017 року,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнила та просила визнати недійсним договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру №22, що розташована в м. Одесі по вул. Фонтанська дорога, буд. №14-б, посвідчений 21.11.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером №1950.

Позов обґрунтовано тим, що під час укладання оспорюваного правочину позивач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Оскільки у позивача як учасника правочину не було вільного волевиявлення на укладання договору, позивач змушена звернутися до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано договір дарування квартири №22, що розташована в м. Одесі по вул. Фонтанська дорога, буд. №14-б, який укладено 21.11.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером №1950 недійсним. Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялася належним чином. Від представника ОСОБА_3 ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 21.11.2013 року ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з іншої сторони, уклали договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 подарувала та безоплатно передала у власність ОСОБА_3, а ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру №22, що розташована в м. Одесі по вул. Фонтанська дорога, буд. №14-б. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером № 1950 (т.1 а.с. 5-6).

Відповідно до договору, квартира належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.03.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7, реєстровий номер №954. (т.1 а.с. 4).

ОСОБА_2 під час укладання оспорюваного правочину була людиною похилого віку, хворіла, погано бачила, а тому, на думку, сторони позивача, вона не могла усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у звязку із чим під час укладання договору дарування від 21.11.2013 року, у позивача як сторони правочину було відсутнє вільне волевиявлення та не відповідало її внутрішній волі.

У абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року розяснено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однієї зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як на підставу позовних вимог сторона позивача посилалася на ст. 225 ЦК України, положення якої передбачають, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Згідно висновку судово-психіатричних експертів №202 від 06.05.2016 року, позивач ОСОБА_2 за рекомендацією експертів потребує стаціонарного судово-психіатричного обстеження (т.2 а.с.71-73).

Відповідно до висновку судово-психіатричних експертів №102 від 26.07.2016 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з дитинства страждає на хронічний психічний розлад у вигляді «Легкої уродженої розумової відсталості, на резидуально органічному підґрунті, із значними розладами поведінки, що потребують уваги та медичних засобів», у дійсним час з складним типом олігофренічного дефекту».

Висновком встановлено, що згідно наданих у наявної медичної документації свідчень, відомостей отриманих від час опиту свідків у ході судового розгляду по справі, пояснень самої ОСОБА_2 у ході дійсного експертного дослідження, на час укладання нею договору дарування від 21.11.2013 року, ОСОБА_2 перебувала у такому психічному стані, який абсолютно позбавляв її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними, суттєво впливав на її поведінку та діяльність, тому вона була абсолютно позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при укладанні договору дарування від 21.11.2013 року. У тимчасовому розладі душевної діяльності (нервового стресу, депресії) не знаходилась (т.2 а.с.99-105).

Згідно правового висновку Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі №6-131цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Той факт, що позивач у момент укладення договору виявляв ознаки психічного розладу, які здійснили істотний вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність, не є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 підтвердили в судовому засіданні, що ОСОБА_2 страждає на хронічний психічний розлад. Свідки пояснили про стан здоровя ОСОБА_2 як під час її перебування в Одеському дитячому будинку-інтернаті для дітей-сиріт з глибокою розумовою відсталістю, так і після вибуття із вказаного закладу та постійного проживання у квартирі №22, що розташована в м. Одесі по вул. Фонтанська дорога, буд. №14-б.

Одночасно судом були відхилені покази свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, оскільки їх показання є загальними фразами, неконкретними та суперечливими.

Враховуючи встановлене, та приймаючи до уваги, що висновком судово-психіатричних експертів № 102 від 26.07.2016 року, встановлено, що ОСОБА_2 з дитинства страждає на хронічний психічний розлад та на час укладання договору дарування від 21.11.2013 року перебувала у такому психічному стані, який абсолютно позбавляв її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_24

ОСОБА_25