У х в а л а

іменем україни

20 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Карпенко С.О., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, відділу Держгеокадастру у Катеринопільському районі Черкаської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними догорів оренди, скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень та повернення земельних ділянок, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом та, із урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконними та скасувати накази Головного Управління Держземагентства у Черкаській області від 14 лютого 2014 року

№ № ЧК/:04:001/00002117, ЧК/:04:001/00002115, ЧК/:04:001/00002116, а також від 20 січня 2014 року

№ № ЧК/:04:001/00001863, ЧК/:04:001/00001886, ЧК/:04:001/00001885; визнати недійсними договори оренди землі від 14 лютого 2014 року, укладені між ОСОБА_5 та Головним управлінням Держземагенства у Черкаській області; скасувати рішення Реєстраційної служби Катеринопільського районного управління юстиції Черкаської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 березня 2014 року індексні номера: 11438834, 11444220, 11449941; протягом 15 днів з моменту набрання рішенням законної сили повернути Головному управлінню Держземагентства у Черкаській області земельні ділянки з кадастровими номерами: НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 та стягнути з відповідачів судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 14 лютого 2014 року між ОСОБА_5 та Головним управлінням Держземагентства у Черкаській області на підставі оспорюваних наказів від 14 лютого

2014 року було укладено договори оренди землі в адміністративних межах Гончариської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області на наступні земельні ділянки з кадастровими номерами: НОМЕР_1, площею 46,1045 га, НОМЕР_2, площею 19,0122 га, НОМЕР_3, площею 42,0303 га.

Відповідно до викопіювань, які були наданні відділом Держземагентства, зазначені земельні ділянки на місцевості збігаються з земельними ділянками, щодо яких йому раніше було надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою. У зв'язку з цим, на даний момент він позбавлений можливості укласти договір оренди землі на зазначені земельні ділянки, хоча він раніше отримав дозвіл на розробку технічної документації, ніж ОСОБА_5

Також вказував, що при розробці проекту землеустрою щодо відведення в користування спірних земельних ділянок ОСОБА_5, у порушення положень чинного законодавства, по спірних земельних ділянках не проводилась обов'язкова державна експертиза, оскільки відповідно до висновку ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 05 серпня 2013 року № 769 та висновку від

06 серпня 2013 року № 789 про ґрунтовий покрив земельних ділянок державної власності, площею 66 га та 46 га відповідно в адміністративних межах Гончариської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області на обох ділянках наявні агрогрупи, які відносяться до особливо цінних земель і підлягають обов'язковій державній експертизі.

Посилаючись на те, що такі дії відповідачів є протиправними та порушують його права, просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від Черкаської області від 25 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, врахувавши приписи

ст. ст. 177, 179, 181 ЦК України та ч. 1 ст. 79, ч. ч. 1-6, 9 ст. 79-1 ЗК України, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов'язком (ч. 1 ст. 60 ЦПК України) того, що саме земельні ділянки, які надані в користування ОСОБА_5, є спірними, оскільки в наказах, на підставі яких позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, не вказувався кадастровий номер конкретної земельної ділянки, а відтак є безпідставним твердження позивача, що надання сформованих конкретних земельних ділянок відповідачем в користування ОСОБА_5, були видані за рахунок земельних ділянок на які позивачеві було надано дозвіл лише на розроблення документації із землеустрою.

При цьому, судами встановлено, щоз висновків відділу Держзеагентства у Катеринопільському районі Черкаської області від

29 листопада 2013 року № № 2128 та 2129 вбачається, що вказаний орган місцевого самоврядування не погодив ОСОБА_4 проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в зв'язку з відсутністю ряду документів, визначених законодавством для такого погодження. Вказані висновки позивач не оскаржував, будь-яких дій щодо усунення зазначених у висновках порушень не вчиняв, а тому фактично процедура укладення договору оренди земельної ділянки зупинена.

Крім того, судами правильно зазначено й те, що позивач не вказує та не надає будь-яких доказів на підтвердження порушення його прав відповідачами шляхом укладення спірних договорів оренди.

За таких обставин, суди попередніх інстанції дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від

25 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

С.О. Карпенко

І.М. Фаловська