У Х В А Л А

27 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розподіл земельної ділянки,

встановила:

Рішенням Стрийського районного суду Львівської області від 10 липня 1998 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 липня 2015 року, позов задоволено.

Розподілено між сторонами земельну ділянку, належну до будинку АДРЕСА_1 а саме: ОСОБА_5 виділено згідно таблиці № 1 висновку експертизи № 2 земельні ділянки площами 94, 5 кв.м. та 154, 3 кв.м., які разом з площею забудови належної йому частини будинку становлять 292 кв.м. Зобов'язано ОСОБА_5 обладнати вхід на земельну ділянку площею 154, 3 кв.м. зі сторонами об'їзної дороги; ОСОБА_6 виділено земельну ділянку площею 347, 7 кв.м. з урахуванням площі забудови належної їй частини будинку та зобов'язано її обладнати вхід - в'їзд до цієї ділянки зі сторони об'їзної дороги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 105, 42 ЗК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, виходив з того, що суд першої інстанції правомірно здійснив розподіл земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без порушень прав ОСОБА_4 з огляду на те, що рішенням виконкому Моршинської селищної ради народних депутатів № 81 від 18 червня 1989 року за частиною будинковолодіння ОСОБА_4 була закріплена земельна ділянка площею 420 кв.м., а за частиною будинковолодіння ОСОБА_6 - 596 кв.м., при цьому в рішенні вказано, що земельні ділянки розподілено по фактичному користуванню. Також в листі землевпорядника міськвиконкому № 31 від 3 липня 1989 року вказано, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 користуються земельними ділянками окремо, мають окремі заїзди до них та не мають претензій один до одного. За частиною будинковолодіння ОСОБА_4 була закріплена земельна ділянка площею 356 кв.м., а він, не дивлячись на рішення виконкому Моршинської міської ради від 24 березня 1998 року, яке не оскаржено, безпідставно вважає, що її розмір мав би бути більший. З огляду на зазначене суди дійшли до висновку про відсутність порушень прав ОСОБА_4 при проведенні розподілу земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в межах їх земельних ділянок.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України

від 11 лютого 2015 року суд виходив з того, що за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України

від 3 квітня 2013 року суд виходив з того, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розподіл земельної ділянки за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук