Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 330/1790/16Головуючий у 1-й інстанції Федорець С.В.
Пр. № 22-ц/778/1362/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, скасування договору дарування, визнання житлового будинку обєктом спільної сумісної власності, поділ майна, що є спільною сумісною власністю

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

- встановити факт проживання однією сімю з відповідачем ОСОБА_3 в період з лютого 1997 року по 10 травня 2000 року,

- скасувати договір дарування житлового будинку, укладений між відповідачами 04 грудня 2002 року,

- визнати житловий будинок № 25 по вул. Лиманській у смт. Кирилівка Якимівського району спільною сумісною власністю позивача та відповідачки ОСОБА_3,

- визнати за ним та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спірного будинку за кожним.

В ході слухання справи позивач змінив позовні вимоги (а.с. 81-83) та просив:

- встановити факт проживання однією сімю з відповідачем ОСОБА_3 в період з лютого 1997 року по 10 травня 2000 року,

- скасувати договір дарування житлового будинку, укладений між відповідачами 04 грудня 2002 року,

- визнати житловий будинок №25 по вул. Лиманській у смт. Кирилівка Якимівського району спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_3,

- та зокрема усно у судовому засіданні 23 січня 2017 року замість визнання права власності на цей будинок за ним та відповідачкою по ? частині просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 у якості компенсації за належну йому частину спірного житлового будинку у розмірі 450000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з лютого 1997 року він проживав однією сімю з відповідачем, вели з нею спільне господарство і на спільні гроші будували будинок на земельній ділянці по вул. Лиманській, 23 (на теперішній час № будинку 25) у смт. Кирилівка Якимівського району Запорізької області. 06 липня 1999 року відповідачка отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок. В подальшому 10.05.2000 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб. В подальшому відносини між сторонами погіршилися і позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Однак, як вказує позивач, після подання позову йому стало відомо про те, що у 2002 році відповідачка подарувала спірний житловий будинок своєму синові, відповідачу ОСОБА_4 ОСОБА_5 позивач, вважаючи спірний будинок спільною власністю його та відповідачки, рахує, що зазначений договір дарування підлягає скасуванню, оскільки він не надавав згоди на цю угоду, а про саму угоду дізнався лише у 2016 році, тому вважає, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом про скасування договору дарування, укладеного між відповідачами, пропущений ним з поважних причин. Крім того, позивач, посилаючись на те, що будинок №25 по вул. Лиманській у смт. Кирилівка є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_3, вважає, що їх долі як власників є рівними, тому йому належить 1/2 частина цього будинку.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року (а.с. 119-120) у задоволенні позову позивача ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 122-126) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року (а.с. 141) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 відкрито (а.с. 141), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.142).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 03 квітня 2017 року (а.с. 155) у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року у цій справі відмовлено.

Відповідач ОСОБА_3 подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 157).

Заслухавши у судовому засіданні 27 квітня 2017 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх осіб, які беруть участь у справі, у тому числі позивача ОСОБА_2, якій зазначав, що на теперішній час він відмовився від послуг представника ОСОБА_6, його інтереси в апеляційному суді буде представляти адвокат ОСОБА_5, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Встановлено, що правильно вирішивши цю справу по суті, відмовивши у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, суд першої інстанції керувався ст. ст. 1, 3-4, 8, 60, 209, 212, 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 12, 22, 28, 29 КпШС України, перехідними положеннями СК України, Законом України «Про власність» та виходив одночасно з двох підстав, а саме із того, що стороною позивача належних доказів на підтвердження фактів, викладених у позові, наведено не було, а також позивачем пропущений встановлений ст. 261 ЦК України строк позовної давності.

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

За розясненнями п. 19 постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, якщо помилки у рішенні суду першої інстанції стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення.

В силу вимог ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин.

У мотивувальній частині рішення суду згідно зазначаються:

- встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини;

- мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

- чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

- назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Кирилівської селищної ради від 14.07.1994 року № 12 (а.с. 53) відповідачці Ратаровській (у подальшому ОСОБА_2) М.Д. було виділено земельну ділянку по вул. Ліманській, 23 у смт. Кирилівка, а рішенням від 23.12.1994 року № 166 (а.с. 56) надано дозвіл на будування житлового будинку на цій ділянці.

06.07.1999 року відповідачка ОСОБА_3 (на той час ОСОБА_7) отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок (а.с. 66).

10 травня 2000 року сторони у цій справі - позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, відповідач змінила прізвище з «Райтаровська» на «Кушнір» (свідоцтво про одруження, копія а.с. 6).

Ці факти сторонами у судовому засіданні визнавались, тому в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України останні не підлягають доказуванню.

У суді першої інстанції позивач наполягав на тому, що з 1997 року між ним та відповідачкою стали існувати шлюбні відносини і він приймав участь у будуванні спірного будинку.

Однак, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов позивача у цій справі у суді першої інстанції не визнали, пояснюючи, що насправді шлюбні відносини у позивача та відповідачки почали існувати лише у 1999 році, коли будівництво вже було закінчено і позивач переселився жити до відповідачки.

Крім того, відповідач ОСОБА_4 стверджував у суді першої інстанції, що саме він активно приймав участь у побудові спірного будинку, тому мати і подарувала йому цей будинок.

Суд першої інстанції правильно вважав, що позивач ОСОБА_2 не навів жодного доказу у суді першої інстанції на підтвердження свого позову у цій справі.

Натомість, з наданих стороною відповідача доказів судом першої інстанції було правильно встановлено, що станом на 1997 рік позивач був зареєстрований за іншою адресою, у спірному житловому будинку він зареєструвався лише у 1999 році, а офіційно шлюб між позивачем та відповідачкою був зареєстрований у 2000 році. Крім того, про намір відповідачки подарувати спірний житловий будинок синові, як пояснив сам позивач, він знав. Однак, при цьому він не прийняв жодних заходів для визнання будинку спільною власністю та не заперечував проти укладення договору дарування. Також він протягом більше десяти років ніяким чином не претендував на цей будинок.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність тверджень позивача, оскільки діючим на той час законодавством про шлюб та сімю не було передбачено режиму спільної власності чоловіка та жінки, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, а доказів участі у створенні цього нерухомого майна позивачем не надано, тому, на думку суду першої інстанції, неможна у даному випадку застосовувати положення Закону України «Про власність», на які посилається сторона позивача.

Згідно до наданої копії договору дарування від 04.12.2002 року, відповідачка ОСОБА_3 подарувала спірний житловий будинок відповідачеві ОСОБА_4 (а.с.73-74).

Позивачем ОСОБА_2 заявлено у цій справі вимогу про скасування цього договору.

У відповідності до норм ЦК України недодержання вимог діючого законодавства при укладенні договору тягне за собою визнання цього договору недійсним, однак можливість скасування за рішенням суду угоди діючим законодавством не передбачена. Таким чином, вимога про скасування договору правильно була оцінена судом першої інстанції як невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідачки ОСОБА_3 суми 450000,00 грн. у якості компенсації за його частку у праві спільної сумісної власності, то суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що позивачем ця сума також не була жодним чином обґрунтована та підтверджена належними доказами.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача не були ним доведені належними доказами і факти, викладені у позові, не знайшли свого підтвердження у суді першої інстанції.

Крім того, згідно із ст. ст. 257, 261 ЦК України звернутись за захистом своїх прав та інтересів особа може протягом трьох років з моменту, коли вона дізналася, чи могла дізнатися про порушення його охоронювальних законом прав та інтересів.

Позивач зазначав у своєму позові у цій справі, що про наявність договору дарування від 04.12.2002 року він дізнався у 2016 році при поданні позову про розірвання шлюбу з відповідачкою ОСОБА_3

Однак, у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_4 пояснив, що позивач знав у 2002 році про укладення договору дарування спірного будинку і навіть консультувався за цим питанням з юристом.

Сам позивач ОСОБА_2 у суді першої інстанції також підтвердив факт того, що, дізнавшись про намір дружини відповідачки ОСОБА_3 подарувати синові спірний будинок, він дійсно консультувався з адвокатом ОСОБА_8

Таким чином, у суді першої інстанції було встановлено те, що позивач знав про укладення договору, щодо скасування якого він звернувся до суду, ще у 2002 році, тобто на момент звернення до суду з вимогою про скасування даної угоди 19.09.2016 року минуло більше, ніж три роки, передбачені законодавством для звернення до суду, а поважність причин пропуску цього строку позивачем доведено не було.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, враховуючи, що стороною позивача належних доказів на підтвердження фактів, викладених у позові, наведено не було, а також приймаючи до уваги пропуск позивачем встановленого ст. 261 ЦК України строку позовної давності, суд першої інстанції вважав за необхідне у задоволенні позову позивача у цій справі відмовити у повному обсязі.

Проте, висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності не ґрунтується на вимогах закону.

Оскільки, у відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно ст. 257, 261 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю три роки. Перебіг позовної давності починається від дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст. ст. 10-11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

За положеннями ст. ст. 57-59,64 ЦПК України, за якими доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, одержані з дотриманням встановленого законом порядку, а письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів позивач має довести, а суд встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За роз'ясненнями п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції мав відмовити позивачеві ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог у цій справі саме з підстав їх недоведеності, що є самостійною підставою для відмови позову позивачеві у цій справі.

Оскільки, встановлено, що права ОСОБА_2 з боку відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не порушені, відсутні підстави для задоволення позову позивача у цій справі, а, відповідно й відсутні підстави для застосування строку позовної давності у цій справі за заявою відповідача в якості відмови у позові позивача у цій справі.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказом, передбаченим ст. 303 ч. 2 ЦПК України у цій справі, якій може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України, є копія паспорту позивача ОСОБА_2 з відміткою про розірвання останнім попереднього шлюбу із ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, лише 10 березня 2000 року, в якому він перебував з 27 січня 1968 року (а.с. 170).

Суд першої інстанції не мав взагалі права в силу вимог чинного на час розгляду цієї справи законодавства встановлювати у цій справі факт проживання однією сімю без реєстрації шлюбу сторін у цій справі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у період з лютого 1997 року по 10 березня 2000 року, оскільки встановлено, що у цей період позивач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 170).

Встановлення судом факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у період з 10 березня 2000 року, тобто після розірвання попереднього шлюбу позивачем ОСОБА_2, і по 10 травня 2000 року не має юридичних наслідків у цій справі, оскільки судом першої інстанції було правильно встановлено у цій справі, що право власності було оформлено відповідачкою ще 06 липня 1999 року, а діючим на той час законодавством про шлюб та сімю не було передбачено режиму спільної власності чоловіка та жінки, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, а доказів участі у створенні цього нерухомого майна позивачем не надано, тому, на думку суду першої інстанції, неможна у даному випадку застосовувати положення Закону України «Про власність», на які посилається сторона позивача.

При вищевикладених обставинах, саме виключно ОСОБА_7 (у подальшому ОСОБА_2) М.Д. належав вищезазначений житловий будинок № 25 по вул. Лиманській у смт. Кирилівка Якимівського району на підставі правовстановлюючого документу, отриманого ще до укладення шлюбу із ОСОБА_2, а саме: свідоцтва від 06.07.1999 року, саме на праві особистої приватної власності і не міг бути предметом поділу із позивачем ОСОБА_2

Звідси, відповідач ОСОБА_2, як одноособовий власник вищезазначеного будинку, на свій розсуд з будь-яких мотивів мала право без згоди позивача ОСОБА_2 04 грудня 2002 року (а.с. 73-74) подарувати вищезазначений будинок своєму синові відповідачеві у цій справі ОСОБА_4

При вищевикладених обставинах, зазначеним договором дарування вказаного будинку, укладеним між відповідачами у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, будь-які права позивача ОСОБА_2 не порушені, а тому він є неналежним позивачем за позовними вимогами, які стосуються цього договору у цій справі, зокрема щодо скасування останнього, які, крім цього у свою чергу є неналежним способом захисту, як правильно зазначав суд першої інстанції у цій справі у своєму рішенні.

Відмова судом першої інстанції у цій справі у задоволенні первісних позовних вимог позивача у цій справі (про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відповідний період, скасування договору відповідачів щодо дарування вищезазначеного будинку) відповідно, є підставою для відмови судом у задоволенні похідних від них позовних вимог позивача у цій справі (про визнання цього будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та поділу останнього у будь-якій спосіб, шляхом визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на цей будинок по ? частині чи шляхом стягнення компенсації вартості його ? частини у сумі 450000,00 грн. на користь ОСОБА_2Ю.).

При вищевикладених обставинах, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову позивача.

Судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому це питання не було предметом апеляційного перегляду у цій справі, та може бути вирішено у подальшому судом першої інстанції за ініціативою суду або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку ст. 220 ЦПК України.

В силу вимог ст. 88 ч.1, 5 ЦПК України позивач ОСОБА_2 в разі задоволення його апеляційної скарги лише частково при вищевикладених обставинах, не має права на компенсацію за рахунок відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції.

Крім того, встановлено, що позивач ОСОБА_2, як інвалід 1 (першої) групи (а.с. 8), був звільнений від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову позивача.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_10ОСОБА_11