У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 25 жовтня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Тернопільського національного економічного університету, Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року, в с т а н о в и л а: У квітні 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 31 січня 1985 року її прийнято на посаду кухонного працівника в їдальню санаторію-профілакторію Тернопільського національного економічного університету (далі - ТНЕУ). У зв'язку з скороченням чисельності працівників, пов'язаним із ліквідацією санаторію-профілакторію, 27 січня 2015 року її попереджено про майбутнє звільнення та 01 квітня 2015 року звільнено із займаної посади. Відповідно до виданої довідки, заробітна плата з моменту повідомлення про ліквідацію не нараховувалась, у зв'язку з чим при звільненні їй не виплачено належні суми, а тому просила суд стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату за період з 01 лютого 2015 року по 01 квітня 2015 року у розмірі 3 039 гривень 93 копійки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 квітня 2015 року по час ухвалення рішення та вихідну допомогу у розмірі не менше середньомісячного заробітку. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року позов - задоволено частково. Стягнуто з Тернопільського НЕУ на користь ОСОБА_6 3 039,93 грн. - невиплаченої заробітної плати, 1 519,83 грн. - вихідної допомоги, 17 460,43 грн. - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за вирахуванням із цих сум податків та інших обов'язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Тернопільського НЕУ на користь держави 243,60 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду в частині присудження до виплати ОСОБА_6 заробітної плати за 1 місяць у розмірі 1 519,96 грн. допущено до негайного виконання. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року в частині стягнення з Тернопільського НЕУ невиплаченої заробітної плати в сумі 3 039,93 грн. та 17 460 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з Тернопільського НЕУ в користь ОСОБА_6 833,33 грн. невиплаченої заробітної плати за вирахуванням з вказаної суму прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, а в позові ОСОБА_6 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено. В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду від 31 березня 2016 року залишено без змін. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що впродовж січня-березня 2015 року санаторій-профілакторій не працював, заробітна плата працівникам не нараховувалась, однак така підлягає виплаті в повному обсязі, оскільки позивачка 27 січня 2015 року повідомлена про наступне звільнення 30 березня 2015 року та фактично звільнена з роботи 01 квітня 2015 року, а тому дійшов висновку про стягнення з ТНЕУ на користь позивача невиплачену заробітну плату, вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо вимог про стягнення з Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності вказаних сум, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, відмовив у задоволенні позову за безпідставністю. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення з ТНЕУ на користь позивача невиплачену заробітну плату, вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що надання працівникові відпустки без збереження заробітної плати без його заяви в період з 02 січня 2015 року по 01 лютого 2015 року фактично є простоєм не з вини працівника, який підлягає оплаті у відповідності до ст. 113 КЗпП України з розрахунку не нижче від 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) в сумі 833 гривні 33 копійки. Щодо стягнення заробітної плати за період з 01 лютого 2015 рік по 01 квітня 2015 рік апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні підтвердження про її нарахування позивачу за вказаний період, а також відсутні будь-які докази відносно, що позивач працювала в даний період (в т. ч. табель обліку робочого часу), а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Крім того, зазначив, що позивач перебувала у трудових відносинах з відокремленим підрозділом - санаторієм-профілакторієм Тернопільського національного економічного університету. Цим же підрозділом їй нараховувалася та виплачувалася заробітна плата, кошти для виплати якої, перераховувалися виконавчою дирекцією Тернопільського обласного відділення фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Кошти на виплату заробітної плати працівникам відокремленого підрозділу санаторію-профілакторію ТНЕУ, кошторисом ТНЕУ не передбачені. У зв'язку із змінами у законодавстві фінансування та утримання санаторіїв-профілакторіїв за рахунок коштів фонду не передбачено, що стало наслідком ліквідації відокремленого підрозділу та звільнення всіх працівників, а тому дійшов висновку, що на ТНЕУ не може бути покладено відповідальність, передбачену ст.117 КЗпП України. Проте з такими висновками апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. Відповідно до ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю. Статтею 91 ЦК України визначено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і полягає у здатності мати цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав і обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів і закону та відповідно до ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, особи які створюють юридичну особу, несуть відповідальність за її зобов'язаннями, які виникли до її державної реєстрації. Відповідно до довідки АА № 738612 з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, санаторій-профілакторій національного економічного університету не має статусу юридичної особи, організаційна форма філія (інший відокремлений підрозділ), головне підприємство Тернопільський національний економічний університет. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Як вбачається з матеріалів справи, 27 січня 2015 року позивача попереджено про майбутнє звільнення з 30 березня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку зі скороченням чисельності працівників, пов'язаним із ліквідацією санаторію-профілакторію національного економічного університету. Згідно з наказом головного лікаря санаторію-профілакторію від 01 квітня 2015 року позивач звільнена з 01 квітня 2015 року з займаної посади у зв'язку із скороченням чисельності працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою його винесення став наказ ТНЕУ від 22 січня 2015 року № 32 зі змінами, внесеними наказом ТНЕУ від 02 лютого 2015 року № 46. Відповідно до наказу № 32 «Про ліквідацію санаторію-профілакторію національного економічного університету», виданого 22 січня 2015 року т.в.о. ректора національного економічного університету, санаторій-профілакторій національного економічного університету ліквідовано, що слідує з п. 1 наказу. Наказом національного економічного університету від 02 лютого 2015 року № 46 внесено зміни до наказу № 32 від 22 січня 2015 року, зокрема п. 1 наказу викладено в новій редакції: «Ліквідувати санаторій-профілакторій національного економічного університету з 02 квітня 2015 року». Згідно з ст. 34 КЗпП України простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами, суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржувані позивачем накази про направлення його у простій є законними. Згідно вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені законодавством. Частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У відповідності до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у встановлений строк підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь ч по день фактичного розрахунку. Вирішуючи спір, апеляційний суд не врахував, що рішення про простій санаторію-профілакторію не приймалось, заява про відпустку позивачем не подавалась, а тому висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ТНЕУ на користь позивача невиплачену заробітну плату, вихідну допомогу на підставі ст. 44 КЗпП України та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є законним та обгрунтованим. Крім того, пославшись на те, що 28 грудня 2014 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (набрав чинності з 01 січня 2015 року), яким викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» і він не містить положень про часткове фінансування санаторіїв-профілакторіїв Фондом соціального страхування України, який відповідно до цього закону є правонаступником Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, апеляційний суд вважав, що з 01 січня 2015 року часткове фінансування санаторіїв-профілакторіїв за рахунок коштів Фонду не передбачено. З матеріалів справи вбачається, що кошти санаторію-профілакторію для виплати заробітної плати перераховувались виконавчою дирекцією обласного відділення фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Після внесення 28 грудня 2014 року відповідних змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних виробництві», які з 01 січня 2015 року виключали фінансування санаторіїв-профілакторіїв, відбулося звільнення усіх працівників профілакторію з дотриманням передбаченого трудовим законодавством України порядку: у зв'язку з перебуванням в січні 2015 року працівників санаторію-профілакторію у відпустці без заробітної плати, лише 27 січня 2015 року працівники санаторію-профілакторію, в тому числі й позивач попереджені про майбутнє вивільнення, а 01 квітня 2015 року (через два місяці після попередження) позивача звільнено з роботи на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Про припинення фінансування санаторію-профілакторію відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Тернопільський національний економічний університет було повідомлено 06 січня 2015 року, а 22 січня 2015 року винесено наказ № 32 «Про ліквідацію санаторію-профілакторію національного економічного університету», до якого 02 лютого 2015 року внесено зміни, зокрема п. 1 наказу викладено в новій редакції: «Ліквідувати санаторій-профілакторій національного економічного університету з 02 квітня 2015 року». Таким чином на момент звільнення позивача з роботи Тернопільському національному економічному університету було відомо як про припинення фінансування санаторію-профілакторію відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, так і про ліквідацію санаторію-профілакторію. З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про покладення відповідальності наТернопільський національний економічний університет, як власника санаторію-профілакторію, за невиплату заборгованості із заробітної плати є законним та обґрунтованим, а апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, у порушення вимог чинного процесуального та матеріального законодавства України дійшов помилкового висновку про необхідність скасування законного й обґрунтованого судового рішення. За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст.339 ЦПК України із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року скасувати, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович