АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/5050/2017 Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2; третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення відповідача та її представника, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2; третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 307968,03 грн. та судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05.05.2006 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженоювідповідальністю «Український промисловийбанк» (правонаступником якого за всіма правами та обов'язками за вказаним кредитним договором є позивач) було укладено кредитний договір.

30.06.2010 року між Національним банком України, ТОВ «Український промисловий банк» та позивачем було укладено Договір про передачу активів та Кредитних зобов'язань, відповідно до умов якого позивач як кредитор набув право вищевказаної вимоги за вищевказаним кредитним договором.

Крім того, 05.05.2006 року був укладений договір поруки між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловийбанк» (правонаступником якого за всіма правами та обов'язками за вказаним договором є позивач) та відповідачем ОСОБА_2, за яким вона виступила поручителем ОСОБА_5 з приводу виконання ним вищенаведеного кредитного договору .

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.01.2017 року позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2; третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнуто з на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Дельта Банк», , з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, заборгованість за кредитним договором в сумі 307968,03 грн.

Судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 3079 грн. 68 коп. стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Дельта Банк», , з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити та розподілити судові витрати.

Зазначив, що рішення ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням судом обставин справи, та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Вказував на те, що суд безпідставно ухвалив заочне рішення, оскільки відповідачка була присутня в судовому засідання під час його проголошення. Складений акт від 23.01.2017 року про відмову ОСОБА_2 заходити до залу судового засідання не відповідає вимогам чинного законодавства, підписаний не уповноваженою особою. Позбавивши відповідача права взяти участь у процесі, суд першої інстанції порушив конституційні принципи рівності та змагальності сторін, та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. Суд не врахував , що ОСОБА_3 за кредитним договором №110/ПВ06 - вже було притягнуто до цивільно-правової відповідальності за порушення кредитного зобов'язання. 22 червня 2016 року рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі №22-ц/796/7331/2016 було задоволено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_6 (поручителя), третя особа ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором №110/ПВ06. Відповідно до рішення суду, стягнуто аналогічну суму - 307 968 грн. 03 коп. Суд , задовольняючи позов в повному обсязі не з'ясував розмір заборгованості, яку повинен сплачувати поручитель, та не врахував, що в справі взагалі відсутній будь-який розрахунок заборгованості. Матеріали справи також не містять доказів отримання відповідачем, як поручителем за споживчим кредитом, досудової вимоги про необхідність платити прострочену заборгованість. Суд також не надав жодної оцінки обставинам з приводу припинення поруки поручителя на підставі ст.559 ЦК України.

В судових засіданнях апеляційного суду відповідач та її представник доводи скарги підтримали.

Представник позивача в судовому засіданні 27 червня 2017 року доводи скарги заперечував , а в судове засідання 18 липня 2017 року не з'явився , про причини неявки не повідомив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином

відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства,

за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,

що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

Згідно вимог ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель-відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, та встановлено судом, що 05 травня 2006 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 110/ПВ-06, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 57000,00 доларів США на строк з 5 травня 2006 року по 4 травня 2016 року.

Згідно з умовами, визначеними у пунктах 1.5., 1.6., 1.7. кредитного договору, за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку проценти за процентною ставкою 10,75 % річних, комісію за надання кредиту в розмірі 1 % від суми кредиту, комісію за управління кредитом в розмірі 0,1 % від суми кредиту та комісію за видачу готівкових коштів в розмірі 0,3 % від суми кредиту.

Відповідно до пунктів 4.3.3., 6.1. договору банк має право переглянути умови кредитування, в тому числі процентну ставку та комісії, про що повідомляє позичальника в письмовій формі за 10 календарних днів до введення в дію зазначених змін.

Сторони договору погодили, що погашення кредиту буде здійснюватися позичальником щомісячно, по 10 число, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, частками у розмірі не менше 475 доларів США (п. 2.4. договору).

Відповідно до умов, визначених у пунктах 2.6., 2.7., 2.8. кредитного договору, проценти за користування кредитом та комісія за управління кредитом нараховуються у валюті кредиту і сплачуються по 10 число кожного наступного місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів та комісії.

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором0 5 травня 2006 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 110/ПОР/1-06, відповідно до умов якого поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором (а. с. 85 т. 1).

Пунктом 10 договору поруки визначено, що він діє до повного виконання зобов'язань по кредитному договору боржником та поручителем.

30 червня 2010 року ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Український промисловий банк» та Національний Банк України уклали тристоронній договір про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку (а. с. 97-109 т. 1).

На підставі вищевказаного договору та у відповідності з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України ПАТ «Дельта Банк» набув права кредитора у зобов'язаннях, що виникли з кредитного договору та договору поруки, укладеними між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Доводи скарги про те, що позивач не довів перехід прав вимоги до нього, колегія суддів не приймає, так як сам відповідач надав суду судове рішення про стягнення боргу з іншого поручителя за тим же договором на користь позивача в даній справі, яким встановлено, що позивач є новим кредитором і має право вимоги.

Таким чином вказана обставина не потребує доказування у відповідності до вимог ст.. 61 ЦПК України

Листами від 26 серпня 2015 року позивач повідомив позичальника та поручителя про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором, заявивши вимогу про її сплату (а. с. 91-96 т. 1), а в кінці серпня 2015 року подав позов до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з довідки наданої позивачем суду першої інстанції, боржник ОСОБА_3 станом на 28 липня 2015 року порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість у розмірі 307968,03 грн. (259789,28 грн. + 34703,30 грн. + 13475,45 грн.), яка складається з: 259789,28 грн. - тіло кредиту; 34703,30 грн. - відсотки; 13475,45 грн. - комісія за ведення кредиту (а. с. 90 т. 1).

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Разом з тим, висновки суду про доведеність позовних вимог в тому розмірі, який заявив позивач, а також, щодо стягнення комісії за ведення кредиту, не в повній мірі відповідають встановленим обставинам та вимогам закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам ухвалене рішення не відповідає.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручитель ОСОБА_2 ) взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 4 травня 2016 року включно, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з кредитного договору, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, частками у розмірі не менше 475 доларів США (п. 2.4. договору), а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Вказаний правовий висновок висловлено в постановах Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16 та від 29 березня 2017 р. у справі №6-3087цс16.

При розгляді даної справи судом першої інстанції не враховано, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором.

З огляду на вищевикладене, порука ОСОБА_2 по платежам, що нараховані до 01.03.2015 року припинилась, так як з даним позовом банк звернувся до суду в кінці серпня 2015 року.

До районного суду представником позивача будь-якого розрахунку заборгованості не надавалось взагалі.

З розрахунку наданого позивачем в апеляційному суді, який зроблений станом на березень 2016 року, тобто за межами позовних вимог, що розглядались в суді першої інстанції вбачається, що заборгованість за кредитним договором станом на 28 липня 2015 року, за 6 місяців, які передували даті звернення до суду з вимогами до поручителя ОСОБА_2 становить:

основна заборгованість по тілу кредиту - 2 355 доларів США 35 центів

заборгованість по відсоткам - 530 доларів 61 цент

з урахуванням курсу валют НБУ, використаного самим позивачем при подачі позову 22.062278, в гривнях заборгованість по тілу кредиту становить 51 964 грн. 39 коп., по відсоткам 11 706 грн. 47 коп., а всього 63 670 грн. 86 коп.

З огляду на викладене, солідарний обов'язок поручителя нести відповідальність за невиконання кредитних зобов'язань разом з позичальником може буди покладений на останню за період з 01.03.2015 року по 28.07.2015 року, в межах заявлених позовних вимог, шляхом стягнення з неї заборгованості в сумі 63 670 грн. 86 коп.

При цьому колегія суддів стягує заборгованість в гривнях , тому, що позивач заявив позовні вимоги про стягнення боргу в гривнях.

Таким чином, з огляду на те, що суд не вірно застосував норми права, які регулюють відносини поруки, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі, зі стягненням з поручителя заборгованості в вищевказаній сумі.

При цьому доводи скарги з приводу повного припинення поруки, через збільшення обсягу відповідальності поручителя не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду.

Матеріали справи не містять доказів, що відсотки за кредитом нараховувались за відсотками, які не співпадають з відсотками передбаченими кредитним договором.

Задовольняючи вимоги про стягнення комісії за ведення кредиту, суд також не вірно застосував норми права, а тому рішення суду в цій частині також є не законним.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються . При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит. Компенсація сукупних послуг банку за рахунок споживача є прямим порушенням закону, який діяв під час виконання кредитного договору споживачем.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення комісії за ведення кредиту, яка нараховувалась в порушення вимог закону «Про захист прав споживачів» в період після 2007 року, та з порушенням прав споживача, не підлягає стягненню в судовому порядку.

Крім того підлягає скасуванню рішення в частині розподілу судових витрат, оскільки при подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору, стягнення судового збору на його користь, а не на користь держави є безпідставним.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України ухвалюючи нове рішення апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат.

При додачі позову в межах заявлених вимог судовий збір підлягав сплаті в розмірі 3079,68 грн., однак судовий збір не сплачувався, так як відповідно до ЗУ «Про судовий збір» в редакції, яка діяла на момент подачі позову, позивач був звільнений від сплати судового збору.

При цьому, апеляційний суд задовольнив позовні вимоги лише на 20,67 % від заявленої суми, а тому з позивача на користь держави повинно бути стягнуто судовий збір в розмірі 2443,10 грн., а з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 636,58 грн., за подачу позовної заяви.

Також з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог скарги в сумі 2687,42.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка є солідарним боржником з ОСОБА_3 за кредитним договором від 05.05.2006 року, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Дельта Банк», , заборгованість за кредитним договором в сумі 63 670,87 грн. шістдесят три тисячі шістсот сімдесят грн. вісімдесят сім коп.)

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Дельта Банк», , на користь держави судовий збір в розмірі 2443,10 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь держави судовий збір в розмірі 636,58 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Дельта Банк», , на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2687,42 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: