Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євтушенко О.І., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_4, треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_5, про визнання недійсним рішення ради, державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду із указаним позовом, в якому просив визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1500 га; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий № НОМЕР_2, із відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4; витребувати з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України вказану земельну ділянку вартістю 83 160 грн; судові витрати у справі покласти на відповідача.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що прокуратурою області за результатами перевірки виявлено порушення вимог законодавства при відведенні Гостомельською селищною радою земельної ділянки у приватну власність громадянам для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд. Передача у власність ОСОБА_5 земельної ділянки відбулася з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, із порушенням порядку зміни цільового призначення земель. У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2010 року ОСОБА_5 відчужив зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_4 Земельна ділянка, відведена Гостомельською селищною радою Київської області під забудову, на теперішній час є територією національного природного парку «Голосіївський» та відноситься до земель природно-заповідного фонду. Вказана земельна ділянка перебуває за межами смт Гостомель, яке не має генерального плану, а отже, селищна рада не мала права нею розпоряджатися. Право розпорядження землями природно-заповідного фонду має лише Кабінет Міністрів України. Крім того, спірна ділянка відповідно до рішення Ради Міністрів УРСР від 20 червня 1956 року № 673 відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення і перебуває у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство», що підтверджується проектом організації лісового господарства і планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Спірна земельна ділянка лісового фонду передана у власність ОСОБА_5 без її вилучення у встановленому законом порядку у КП «Святошинське лісопаркове господарство» та без зміни її цільового призначення.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2016 року, позов задоволено.

Визнано незаконним рішення Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий № НОМЕР_2, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 Київської області, вартістю 83 160 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте судові рішення першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуване рішення прийнято Гостомельською селищною радою Київської області з перевищенням визначених законом повноважень; на порушення вимог ст. ст. 12, 20, 38, 39, 84, 116, 118, 122, 149, п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст. ст. 33, 57 Лісового кодексу України, п. 34 ст. 36 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» спірну земельну ділянку державної власності лісогосподарського призначення, що знаходилась за межами населеного пункту смт Гостомель, без вилучення у постійного користувача та із порушенням порядку зміни цільового призначення земель передано у приватну власність ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Зазначивши, що оскільки на час передачі Гостомельською селищною радою у власність ОСОБА_5 спірної земельної ділянки межі селища Гостомель Київської області у встановленому законом порядку не установлювалися, проект встановлення меж не розроблявся і не затверджувався, державний акт, який би визначав межі селища, та генеральний план населеного пункту відсутні, суд дійшов висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та порушення прав держави, які підлягають захисту.

При цьому суд послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14, згідно з якою, встановивши факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання громадянину земельної ділянки, затвердженої у встановленому законом порядку документації, яка б встановлювала межі селища, суд на підставі ст. ст. 116, 122, ч. 1 ст. 155, п. 12 Перехідних положень ЗК України, дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту та недійсності такого рішення селищної ради.

Крім того, суд дійшов висновку про непропущення позивачем строку позовної давності, оскільки про допущені порушення законодавства позивач дізнався після перевірки, проведеної на підставі постанови від 16 травня 2014 року № 51, а позов подано у травні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився із вищевказаними висновками місцевого суду, визнавши рішення законним та обґрунтованим.

Зокрема, апеляційний суд визнав безпідставним посилання заявників в апеляційній скарзі на те, що межі національного природного парку «Голосіївський» не визначені, Указ Президента України від 01 травня 2014 року № 466/2014 є лише наміром віднесення територій до складу національного парку, зазначивши, що відповідачем Гостомельською селищною радою не надано суду доказів тих обставин, що межі селища Гостомель у передбаченому законом порядку були визначені та встановлені і що спірна земельна ділянка, яка була надана у приватну власність ОСОБА_5, знаходиться в межах селища.

Також апеляційний суд виходив із того, що згідно з планово- картографічними матеріалами управління Держземагентства у м. Ірпені спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту; відповідно до проекта землеустрою, який затверджено оспорюваним рішенням, відведення земельної ділянки передбачено за рахунок земель запасу, однак у період із 01 січня 2009 року по 01 січня 2011 року на території Гостомельської селищної ради згідно з державною статистичною звітністю за формою 6-зем площа земель запасу не змінювалася. На момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 17 Київського лісництва. Крім того, за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання «Укрдержліспроект» від 08 жовтня 2014 року, спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20 червня 1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07 серпня 1956 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управління зеленої зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га, вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17 грудня 2001 року № 2715 на виконання рішення Київської міської ради від 02 жовтня 2001 року № 59/1493, Київське державне комунальне об'єднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» перейменовано на Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатації «Київзеленбуд», а державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство - на комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводилися в 1945-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках.

Посилаючись на викладене, апеляційний суд вважав правильним висновок місцевого суду про те, що спірна земельна ділянка у передбаченому законом порядку була вилучена з постійного користування КП «Святошинське лісопаркове господарство», що КП «Святошинське лісопаркове господарство» не надавало згоди на вилучення цієї земельної ділянки; спірне рішення прийнято всупереч вимогам ст. ст. 56, 84 ЗК України, оскільки ним передано у власність землі, які заборонено передавати у власність.

На спростування доводів заявника щодо пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки про оскаржуване рішення прокуратура Київської області знала ще в 2011 році, апеляційний суд зазначив, що не знаходить підстав для застосування строку позовної давності, так як у разі пред'явлення позову прокурором в інтересах певної особи, відлік позовної давності обчислюється з моменту коли особа, в інтересах якої подано позов, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Так, апеляційний суд виходив із того, що заявником не надано доказів того, що Кабінет Міністрів України, в інтересах якого пред'явлено прокурором позов і який згідно зі ст. 149 ЗК України наділений правом розпорядження землями лісогосподарського призначення, у 2010 чи 2011 роках довідався про порушення свого права на розпорядження землями лісосгосподарського призначення.

Однак із вказаними висновками судів не можна погодитися виходячи з наступного.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 ч.2 ст. 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 01 липня 2015 року № 6-178цс15.

Так, прокуратурою пред'явлено позов в інтересах Кабінету Міністрів України, який є позивачем у цій справі.

Позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи; роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Суд наведеного не врахував, не з'ясував, із якого часу стало відомо про порушення оскаржуваним розпорядженням земельного законодавства саме державі в особі Кабінету Міністрів України, а не прокурору, та у випадку пропущення початку перебігу позовної давності - поважність причин такого пропуску.

Разом із тим п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Проте суд на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не звернув достатньої уваги на доводи відповідачів стосовно заявлених позовних вимог, зокрема про те, що відповідно до листа КП «Святошинське ЛПГ» від 21 листопада 2014 року та Указу в.о. Президента України від 01 травня 2014 року № 446/204 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» межі національного парку «Голосіївський» змінено шляхом розширення його території на 6 462,62 га за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

У зв'язку з цим суд не дослідив питання про те, чи розширення території парку передбачено за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», чи за рахунок земель держави в особі Кабінету Міністрів України; не перевірив, у чиєму розпорядженні перебувала спірна земельна ділянка до моменту передачі у приватну власність, чи КП «Святошинське ЛПГ» дійсно було постійним користувачем цієї земельної ділянки та чи передавалася вона державі в особі Кабінету Міністрів України.

Крім того, поза увагою суду залишилася та обставина, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Київської обласної ради депутатів трудящих від 22 липня 1967 року № 566 в межі селища Гостомель входить село Мостище (територія сучасних АДРЕСА_1). Рішенням Київської обласної ради трудящих від 28 жовтня 1968 року № 791 «Про затвердження адміністративних меж міських (селищних) Рад депутатів трудящих Київської області» було затверджено адміністративні межі Ірпінського регіону разом з адміністративними межами селища Гостомель, який входив до складу м. Ірпінь. Вказані рішення не скасовані та є чинними.

Рішенням Гостомельської селищної ради від 21 вересня 2006 року № 159-08-V було затверджено проект генерального плану селища Гостомель, що розроблявся в складі генерального плану Ірпінського регіону. Відповідно до затвердженої містобудівної документації та згідно з викопіюванням із бази даних державного земельного кадастру «ПК АС «ведення чергового кадастрового плану» селища Гостомель» території по АДРЕСА_1 входять до складу території Гостомельської селищної ради і межують із селищем Коцюбинське.

Крім того, перебування спірної земельної ділянки в межах селища Гостомель підтверджується Перспективним планом формування територій громад Київської області, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2015 року № 1206-р.

У зв'язку з цим суд не дослідив питання про те, чи знаходиться спірна земельна ділянка в межах населеного пункту селище Гостомель та не з'ясував у чиєму розпорядженні перебуває ця земельна ділянка, чи має право Кабінет Міністрів України розпоряджатися нею.

Отже, фактично суд не з'ясував, чи порушені права держави в особі саме Кабінету Міністрів України оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування та видачею на його підставі державного акта на право власності на цю земельну ділянку, а також її подальшим відчуженням.

Також суд не звернув уваги на те, що відведення спірної земельної ділянки у власність було погоджено з усіма установами, отримання дозволу яких передбачено законом; проведеною державною експертизою не встановлено порушень законодавства при виготовленні такого проекта землеустрою.

Отже, висновки судів про те, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами селища Гостомель Київської області та відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення, а, відтак, її передано у приватну власність з незаконною зміною цільового призначення, є передчасними.

За таких обставин судові рішення першої й апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: О.І. Євтушенко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак