Справа № 308/3935/17
У Х В А Л А

Іменем України

12 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,

при секретарі: Сочка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 червня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Закарпатської торгово-промислової палати про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 червня 2017 р. у задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Вважає, що копія заяви про звільнення від 07.03.2017 р., на підставі якої позивача було звільнено з роботи, не може вважитися належним доказом, тому що не відповідає вимогам ділової української мови та Закону України «Про звернення громадян». Насправді ця заява писалася 27.02.2017 р. під примусом керівника відповідача. Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано вимоги ст. 38 КЗпП України. Указує, що позивачем заявлялися вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, однак суд першої інстанції доводи позивача щодо цієї вимоги не досліджував.

У письмових запереченнях Закарпатська торгово-промислова палата просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Установлено, що ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом у квітні 2017 р. Просила визнати незаконним і скасувати наказ № 14-О від 21 березня 2017 р. «Про звільнення із роботи ОСОБА_2.»; поновити її на посаді начальника виробничого управління Закарпатської торгово-промислової палати; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 21 березня 2017 р.; допустити негайне виконання рішення суду (а.с.4).

Наказом президента Закарпатської торгово-промислової палати від 21 березня 2017 р. № 14-О (а.с.5) ОСОБА_2 звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_2 від 07.03.2017 р.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з положеннями ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 р. по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

За змістом вказаної норми підставою для звільнення за вказаною статтею КЗпП України є власноруч написана заява працівником про звільнення, яка подається за два тижні до звільнення.

Факт подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням підтверджується власноруч написаною заявою (а.с.18), що не заперечується і не оспорюється. На заяві відсутні дата написання такої і підпис позивача, проте міститься резолюція керівника відповідача від 07.03.2017 р. із вказівкою виплати матеріальної допомоги на оздоровлення згідно з договором, а це дає підстави вважати, що саме з цієї дати почався відлік двотижневого відпрацювання позивачем і можливість відкликання заяви про звільнення. Однак, позивач не скористалася правом відкликати заяву.

Довід апеляційної скарги про те, що заява була написана 27 лютого 2017 р. під примусом керівника відповідача, є безпідставним. Жодних допустимих і належних доказів із приводу цього позивач не надала і таких судом не здобуто.

Твердження ОСОБА_2 про невідповідність заяви про звільнення вимогам ділового українського мовлення і Закону України «Про звернення громадян» не спростовує висновку суду щодо змісту волевиявлення позивачки на звільнення з роботи за власним бажанням (ст. 39 КЗПП України), яке підтверджується також обхідним листом ОСОБА_2 (а.с.21) і власноруч написаною ОСОБА_2 заявою від 21 березня 2017 р. (а.с.17) про виключення її із профорганізації Закарпатської ТПП у зв'язку зі звільненням із роботи 22 березня 2017 р.

Тобто, всі дії ОСОБА_2 свідчили про її обізнаність у тому, що її буде звільнено 21 березня 2017 р. за власним бажанням.

Окрім того, в наказі про звільнення міститься вказівка про здійснення нарахування і виплату компенсації за невикористану частину основної щорічної відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати. При цьому належить зауважити, що з наказом про звільнення позивач була ознайомлена під розпис і на той момент жодних заперечень у неї не виникало.

Таким чином, позивачка скористалась правом на припинення трудового договору шляхом подання заяви саме про звільнення за власним бажанням. Факт написання і подання такої заяви позивачкою не оспорюється.

Довід апеляційної скарги про упередженість суду першої інстанції у зв'язку з тим, що ним не було з'ясовано розмір заробітної плати за два календарних місяці до дня звільнення в аспекті заявленої вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, не заслуговує на увагу як підстава для скасування оскарженого рішення, оскільки за правилами ст. 308 ч.2 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 червня 2017 року залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: