Справа № 127/3120/16-ц Провадження № 22-ц/772/1932/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Денишенко Т.О., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_2М; відповідача ОСОБА_3С

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_5, про стягнення боргу,

В с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 законного представника ОСОБА_5, про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 4 липня 2006 року він позичив ОСОБА_7 15 000 доларів США, про що той написав відповідну розписку, у які зобовязався повернути борг протягом двох років. У зазначений термін позичальник взяте на себе зобовязання не виконав. 3 грудня 2014 року ОСОБА_7 помер. Спадщину прийняла його мати ОСОБА_4 і його неповнолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, матірю якої є ОСОБА_3.

Сума боргу не повернута, тому згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобовязаний повернути йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення: з 17 лютого 2013 року по 17 лютого 2016 року, що складатиме 14 210 доларів США, що еквівалентно 36 463,50 грн. та 3 % річних від простроченої суми, що складатиме 1 350 доларів США, що еквівалентно 36 463,50 грн.

Оскільки ОСОБА_7 не виконав взятого на себе зобовязання по поверненню грошових коштів, просив стягнути із спадкоємців: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 825 425,60 грн. боргу, що еквівалентно 30 560 доларів США з урахуванням вимог частини 2 статті 625 ЦПК України.

19 жовтня 2016 року позивач подав заяву, у якій надав розрахунок ціни позову, вказавши, що з урахуванням офіційного курсу валют станом на 17 лютого 2016 року: 1 долар США коштує 27,01 грн., сума боргу 15 000 доларів США складатиме 405 150 грн.; сума 3-х % річних за період з 17 лютого 2013 року по 17 лютого 2016 року складає 36 463,50 грн. і сума інфляційних втрат за цей період становить 329 792,10 грн. Разом сума боргу складає 771 405,60 грн.

Врахувавши повернення боржником 1 500 доларів США, до повернення підлягає сума боргу в розмірі 730 890,60 грн.

У звязку з набуттям спадку двома спадкоємцями, відповідно борг підлягає поділу на двох в рівних частинах: по 365 445,30 грн. з кожного відповідача ОСОБА_4 і ОСОБА_5, який просив стягнути з відповідачів на його користь.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 04.07.2006 року у розмірі 365 445,30 грн.

В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду про відмову в частині задоволення його позову до ОСОБА_4 про стягнення боргу у розмірі, який відповідає її частці у спадщині та винести рішення, яким задовольнити його позов згідно поданих письмових доказів, експертної оцінки та розрахунків, стягнувши з ОСОБА_4 453 856,00 грн. і з ОСОБА_3 277 034,60 грн.

Зазначив, що рішення оскаржується щодо відмови у частині позову про стягнення боргу з ОСОБА_4 в порядку неналежного застосування частини 1 ст. 545, ч. 1, 3 ст. 264, 267 ЦК України; всупереч вимогам частини 4 ст. 31, ч. 4 ст. 60, ч. 1, 3 ст. 61, ч. 2 ст. 213, ст. 360-7 ЦПК України, статей 1046, 1047, 1282 ЦК України, правовій позиції Верховного Суду України, встановленій у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, а також внаслідок порушення процесуальних норм ст. 122 ЦПК України щодо відсутності ухвали про відкриття провадження, порушення процесуальних норм ст. 126 ЦПК України щодо розєднання справи та її розгляд одночасно двома суддями, а також незаконного приєднання до справи заяви про строк позовної давності.

Відповідачі рішення суду не оскаржили.

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити і скасувавши рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, стягнувши із ОСОБА_4 453 856,0 грн., а з ОСОБА_5 277 034,60 грн.

Відповідач ОСОБА_4 і її представники, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності та надали письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3, діючи як законний представник неповнолітньої ОСОБА_5, просить задовольнити апеляційну скаргу частково: скасувати рішення суду першої інстанції про відмову за строком давності в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу у розмірі, який відповідає її частці у спадщині та винести нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2 згідно поданих письмових доказів, експертних оцінок і розрахунків, стягнувши із ОСОБА_4 453 856,00 грн., а з неї 103 000 грн. та судовий збір пропорційно до частини задоволених позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

По справі встановлено, що 4 липня 2006 року позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено договір позики грошових коштів на суму 15 000 доларів США, оформленого у письмовій формі у вигляді власноручної розписки позичальника.

За умовами договору позики ОСОБА_7 позичив у ОСОБА_2 15 000 доларів США і взяв на себе зобовязання повернути позичені кошти протягом двох років, тобто не пізніше 4 липня 2008 року (а. с. 43).

ОСОБА_7 помер 3 грудня 2014 року (а. с. 86).

Оскільки заповіт відсутній, спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину, є його мати ОСОБА_4 і неповнолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 81, 94, 95-97,106)

За поданою в межах шестимісячного терміну заявою спадкоємця ОСОБА_4, Калинівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 66/2015 до майна померлого 3 грудня 2014 року ОСОБА_7.

Заяву про прийняття спадщини неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 її мати ОСОБА_3 подала до нотаріальної контори 16 квітня 2015 року.

26 травня 2015 року нотаріальною конторою зареєстровано претензію кредитора ОСОБА_2 про борг спадкодавця ОСОБА_7 в сумі 15 000 доларів США (а. с. 80-114).

Як встановлено судом свідоцтво про право на спадщину спадкоємці у нотаріальній конторі не отримували.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 13 липня 2016 року, яке набуло законної сили 23 липня 2016 року, задоволено позов ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Мізяківської сільської ради Калинівського району, Калинівської районної державної нотаріальної контори про визнання права спільної сумісної власності та права власності на спадкове майно.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на автомобіль НОМЕР_1, який спільно нажитий на праві спільної сумісної власності за час шлюбних відносин із ОСОБА_7.

Визнано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 право приватної власності на автомобіль НОМЕР_2, в порядку спадкування за законом.

Визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на земельну ділянку площею 0,4727 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Мізяківської сільської ради, яка належала ОСОБА_7, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 487937, виданого 27 листопада 2007 року, в порядку спадкування за законом.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 53 по вул. Пугачова в с. Мізяків Калинівського району, в порядку спадкування за законом.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами № 19 по вул. Лесі Українки в с. Мізяків Калинівського району, в порядку спадкування за законом (а. с. 173-177).

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач надав суду отриману ним по його запиту від Вінницької торгово-промислової палати відповідь за вихідним № 23-06-4/127 від 24 травня 2017 року, у якій зазначено, що на підставі проведеного аналізу ринку купівлі-продажу житлових будинку у с. Мізяків Калинівського району станом на 24 травня 2017 року, зроблено висновок про орієнтовну ринкову (оціночну) вартість: 1/2 частини житлового будинку у задовільному стані загальною площею 88,5 кв. м., житловою площею 57,2 кв. м. по вул. Пугачова,53 у селі Мізяків Калинівського району, яка складає 8 054 долари США, що еквівалентно 211 856 грн.; 1/2 частини житлового будинку у доброму технічному стані загальною площею 70,2 кв. м., житловою площею 43,8 кв. м. по вул. Лесі Українки, 19 у с. Мізяків Калинівського району, яка складає 9 200 доларів США, що еквівалентно 242 000 грн. (а. с. 208).

Також судом встановлено, що 21 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_4 про повернення боргу в сумі 573 801,81 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що її син ОСОБА_7 4 липня 2006 року позичив у нього в борг 15 000 доларів США, залишивши боргову розписку від 4 липня 2006 року, у якій зобовязався повернути борг протягом двох років. ОСОБА_7 помер 3 грудня 2014 року. Його спадкоємцями є неповнолітня дочка ОСОБА_5 і мати ОСОБА_4, яка повинна, на думку позивача, погасити суму боргу.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року у зазначеному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про повернення боргу відмовлено.

Суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, так як позивачем порушені вимоги статті 256 ЦК України. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову на підставі ст. 267 ЦК України (а. с. 71).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена; рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року залишено без змін (а. с. 72-73).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року відхилена касаційна скарга ОСОБА_2; рішення Калинівського районного суду від 29 грудня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2016 року залишені без змін (а. с. 74-75).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщину входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві та момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (частина 1).

Вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (частина 2).

З урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед позикодавцем у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть відповідальність за порушення грошового зобовязання тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальником за життя.

Згідно з ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

За наявності кількох спадкоємців кожен з них відповідає за борги спадкодавця пропорційно до одержаної ними частки у спадковому майні. Якщо до спадкоємців перейшли не ідеальні (у дробах) частки у спадщині, а реальні - чітко визначене у заповідальному розпорядженні майно, потрібна пропорція вираховується шляхом встановлення того співвідношення, у якому вартість цієї речі знаходиться із вартістю спадкової маси.

Таким чином, відповідальність спадкоємців за борги спадкодавця носить частковий характер і обмежується вартістю майна, успадкованого цією особою.

Оскільки ОСОБА_7 помер, то відповідати перед позикодавцем ОСОБА_2 на підставі ст. ст. 1281, 1282 ЦК України за борги спадкодавця мають його спадкоємці за законом у межах вартості майна, одержаного кожним із них у спадщину.

З матеріалів справи вбачається, що обсяг спадкового майна складається із: автомобіля ЗАЗ LANOS; земельної ділянки площею 0,4727 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 1/2 частини жилого будинку по вул. Пугачова, 53 у с. Мізякові та 1/2 частина жилого будинку по вул. Лесі України, 19 у с. Мізякові.

Щодо земельної ділянки, її розміру та ринкової вартості позивачем в порушення вимог ст. 10, 11, 60, 57-66 ЦПК України не надано достовірних доказів, оскільки виходячи із рішення суду від 13 липня 2016 року, яке набуло законної сили, та відповідно до приписів частини 3 статті 61 ЦПК України, цим рішенням встановлено, що після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на майно, у тому числі на ? частину земельної частки (пай) розміром 1,27 га в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності КСП «Діброва» с. Мізяків Калинівського району, про що зазначено судом у мотивувальній частині рішення (а. с. 175).

У резолютивній частині цього рішення зазначено, що за ОСОБА_5 визнано право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,4727 га, яка належала спадкодавцю згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку (а. с. 177).

Спадкоємцями позичальника ОСОБА_7 за законом є його мати ОСОБА_4 і неповнолітня дочка ОСОБА_5.

Приписами ч. 1 ст. 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Отже, спадкоємці несуть відповідальність за зобов'язаннями спадкодавця в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до кожного із них. При цьому під дійсною вартістю спадкового майна розуміється ринкова грошова оцінка його на момент відкриття спадщини.

Оцінка спадщини, вказується у свідоцтві про право на спадщину.

Як встановлено у судовому засіданні жоден із спадкоємців не звертався до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а відповідно, свідоцтво про право на спадщину нікому із спадкоємців не видавалося.

Оскільки виник спір щодо обсягу спадкового майна, а саме спір між спадкоємцями за законом, з одного боку, та ОСОБА_3, яка згідно рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 17.03.2015 року, яке набуло законної сили 27.03.2015 року (а. с. 95-97) проживала із спадкодавцем ОСОБА_7 однією сімєю без реєстрації шлюбу з січня 2002 року до дня його смерті 3.12.2014 року, з другого боку, то за його вирішенням сторони зверталися до суду.

Такий спір судом вирішено, про що свідчить рішення Калинівського районного суду від 13 липня 2016 року, яке набуло законної сили 23.07.2016 року (а. с. 173-177).

Цим рішенням спадкове майно поділено таким чином: визнано право власності в порядку спадкування за законом: за неповнолітньою дочкою спадкодавця ОСОБА_5 на автомобіль ЗАЗ LANOS і на земельну ділянку площею 0,4727 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; за матірю спадкодавця ОСОБА_4 на 1/2 частку жилого будинку по вул. Пугачова, 53 у с. Мізяків і на 1/2 частку жилого будинку по вул. Лесі Українки, 19 у селі Мізяків Калинівського району (а. с. 177).

У рішенні суду вартість спадкового майна в цілому та вартість спадкового майна, присудженого кожному із спадкоємців, не визначена.

За правилами частин 1 і 2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані. На підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

При цьому частина 4 статті 10 ЦПК України зобовязує суд сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи: шляхом розяснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При цьому, частина 2 статті 303 ЦПК України зобовязує апеляційний суд при перевірці законності і обгрунтованості рішення суду першої інстанції діяти в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, одночасно зобовязуючи апеляційний суд дослідити докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Позивачем надано письмовий доказ про вартість спадкового майна, а саме, про вартість 1/2 частки у кожному будинку, право власності на які в порядку спадкування за законом визнано за спадкоємцем відповідачем ОСОБА_4 (а. с. 208).

Таким доказом є відповідь Вінницької торгово-промислової палати № 23-06-4/127 від 24 травня 2017 року на запит позивача про вартість спадкового майна. Як зазначено у відповіді така вартість є орієнтовною вартістю, зробленою на підставі проведеного аналізу ринку купівлі-продажу житлових будинків, розташованих у селі Мізяків Калинівського району, станом на травень місяць 2017 року (а. с. 208).

Отже, зазначена вартість не є ринковою грошовою оцінкою спадкового майна, визначеною станом на момент відкриття спадщини 3 грудня 2014 року.

Також позивачем у порушення вимог ст. 10, 11, 60, 57-66 ЦПК України не надано жодних доказів про ринкову грошову оцінку майна, успадкованого ОСОБА_5: автомобіля і земельної ділянки.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст. 212-214 ЦПК України не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, при цьому не розяснив позивачу зміст частини 4 статті 10 ЦПК України, зокрема, щодо встановлення ринкової вартості всього спадкового майна та частки кожного із спадкоємців у цьому спадковому майні, та, відповідно, не врахував при цьому норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Апеляційна інстанція, виходячи із меж розгляду справи апеляційним судом, визначених статтею 303 ЦПК України, не вправі досліджувати нові докази у випадку відсутності підстав, визначених частиною 2 статті 303 ЦПК України, а такі підстави по даній справі відсутні, зокрема, відсутні поважні причини, які б зумовлювали неподання нових доказів до суду першої інстанції та про які позивач не зазначав ні в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.

При цьому про такі докази позивач не зазначав у своєму позові та не вбачав необхідності у їх наданні до суду, вважаючи достатніми ті докази, які містяться у матеріалах справи, надані ним.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про незаконність рішення суду першої інстанції та про його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, заявлених до обох відповідачів, у звязку із недоведеністю таких вимог.

Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин, апеляційна скарга позивача підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_5, про стягнення боргу, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_8

Судді: /підпис/ ОСОБА_9

/підпис/ ОСОБА_10

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська