Справа № 495/4876/17
№ провадження 4-с/495/33/2017
Ухвала

про відмову в задоволенні скарги на дії державного виконавця

17 липня 2017 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі: головуючого одноособово судді Боярського О.О.,

при секретарі Акопян М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції, заінтересована особа ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії ДВС Головного територіального управління юстиції, заінтересована особа ОСОБА_2, в якій просить: визнати неправомірними дії державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області стосовно здійснення заходів, в порушення вимог посадової інструкції та законодавства України по обмеженню конституційних прав ОСОБА_1

Вимоги скарги обгрунтовує наступними доводами.

Так, 23.06.2017 року при ознайомленні в Білгород-Дністровському міськрайонному суді з матеріалами справи № 495/9361/14-ц (суддя Чебан Н.В.) ОСОБА_1 було встановлено, що у грудні 2014 року державний виконавець звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з поданням про тимчасове обмеження виїзду ОСОБА_1 за межі України. При цьому державним виконавцем вчинено наступні неправомірні дії:

право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов'язань. Дійсний факт ухилення боржника від виконання зобов'язань має підтверджуватись сукупністю доказів, які не були додані державним виконавцем до подання;

в порушення розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року №512/5 державним виконавцем не надано доказів про вжиття усіх можливих заходів виконання судового рішення, не визначено вид паспортного документа, його серія та номер, а також найменування та місцезнаходження державного органу, до якого повинен надсилатися вилучений паспортний документ; не надано доказів того, що боржник взагалі має паспорт громадянина України для виїзду за кордон (закордонний паспорт) і відповідно має реальну можливість та намір покинути територію України; відсутні відомості про обізнаність ОСОБА_1 щодо направлення до суду у відношенні нього подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

У судове засідання скаржник ОСОБА_1 не з'явився, про час і місце розгляду скарги повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу, зазначену скаржником у заяві. Причини неявки суду не відомі.

Представник суб'єкта оскарження - Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 надала до суду письмову заяву, відповідно до якої просить у задоволенні скарги відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Заінтересована особа ОСОБА_2 також надала до суду письмову заяву, відповідно до якої просила розгляд скарги здійснити у її відсутності, в задоволенні скарги просила відмовити.

Зважаючи на стислий строк розгляду скарг (ч. 1 ст. 386 ЦПК України), суд вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності скаржника, субєкта оскарження та заінтересованої особи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду скарги, на підставі наявних в матеріалах скарги письмових доказів.

Частиною 2 ст. 197 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали скарги, приходить до наступного.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Визначаючись щодо правомірності вимог скарги суд виходить з того, відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (стаття 18), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 6 ст. 19).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Пунктом першим частини другої статті 18 Закону встановлено, що виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як було встановлено в судовому засіданні в провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції з 30.10.2003 року по теперішній час перебуває виконавче провадження з виконання вимог виконавчого листа № 2-1005, виданого 10.10.2003 Білгород-Дністровським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, на утримання дитини: сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 25).

03.11.2003 року, державним виконавцем Відділу, було відкрито виконавче провадження на виконання вимог вищевказаного виконавчого листа. (а.с.24).

В період часу з 2003 по 2007 роки, боржник ОСОБА_1 офіційно працював у ВАТ «Гібридний соняшник», де із заробітної плати боржника утримувались аліменти на користь стягувача ОСОБА_2 про що свідчить відмітка у виконавчому листі та супровідний лист зазначеного підприємства (а.с. 23). Зазначене підтверджує те, що боржник ОСОБА_1 з 2003 року, був обізнаний про виконавче провадження, яке відкрито у Відділі та по якому провадяться виконавчі дії щодо стягнення з нього аліментів.

Згідно копії матеріалів виконавчого провадження, після звільнення з ВАТ «Гібридний соняшник», боржник ОСОБА_1 також неодноразово (10.10.2007, 21.11.2008, 06.04.2016, 11.08.2016 роках) звертався до Відділу з письмовими заявами щодо надання банківських реквізитів стягувача ОСОБА_2 для самостійного перерахування аліментів на утримання сина та ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

Аліментна заборгованість станом на 30.04.2017 складала 53 374,90 грн. (а.с. 16).

Із копій виконавчого провадження, наданих ДВС вбачається, що при проведенні виконавчих дій проводився розшук майна боржника шляхом направлення відповідних запитів до установ, реєструючих право власності тощо. За результатами вжитих заходів, було встановлено, що у боржника ОСОБА_1 відсутнє будь-яке рухоме або нерухоме майно, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення боргу.

Для виявлення усіх джерел отримання доходів боржника та для виявлення номерів рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах, державним виконавцем були надані запити до органів Державної податкової служби України та до Пенсійного фонду України. За результатами вжитих державним виконавцем заходів, було встановлено, що боржник ОСОБА_1, не має відкритих рахунків у будь-яких банківських установах, та офіційно ніде не працює.

З метою примусового виконання зазначеного рішення суду, Відділом до Білгород- Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області направлялися подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності згідно статті 164 КК України, за злісне ухилення боржником від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини (подання було задоволено, порушено кримінальне провадження № 0000841 від 08.04.2015 (а.с. 28-29).

16.12.2016 року на підставі письмового клопотання стягувача ОСОБА_2, яке надійшло до Відділу (а.с. 15) та у порядку пункту 18 статті 11 Закону (в редакції на момент звернення із поданням), де зазначено, що у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи - до виконання зобовязань за рішенням, до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, було направлено подання про тимчасове обмеження виїзду особи (боржника) за межі України відносно боржника ОСОБА_1 до врегулювання останнім аліментних зобов'язань відносно малолітнього сина.

Викладені обставини свідчать про те, що дії державного виконавця у вигляді звернення до суду із поданням про тимчасове обмеження виїзду особи (боржника) ОСОБА_1 за межі України до врегулювання останнім аліментних зобовязань відносно дитини, були вчинені у відповідності до норм діючого законодавства, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Правова оцінка подання про обмеження виїзду особи (боржника) ОСОБА_1 за межі України була надана судом першої інстансії при розгляді вказаного подання, в порядку розгляду скарги на дії ДВС суд не може давати оцінку обгрунтованості поданого державним виконавцем подання, а лише встановлює чи було подане державним виконавцем подання в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, про безпідставність заявлених скаржником вимог, у зв'язку із чим скарга підлягає залишенню без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 208-210, 386-388 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції, заінтересована особа ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом 5 днів з дня проголошення ухвали.

Суддя: