АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4663/17 Справа № 205/7094/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Басова Н. В. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 23 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNHDGK00000395, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 31563,00 доларів США, зі сплатою 12,00% річних, з кінцевим терміном повернення - 22 лютого 2027 року. З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором між сторонами 23 лютого 2007 року було укладено договір іпотеки № DNHDGK00000395, відповідно до умов якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві власності за договором купівлі-продажу. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов'язань, станом на 07 липня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 79810,94 доларів США, що еквівалентно сумі в 940172,87 грн.

У зв'язку з чим, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNHDGK00000395 від 23 лютого 2007 року в розмірі 79810,94 доларів США, еквівалент - 940172,87 грн., звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 17,40 кв.м., загальною площею 32,30 кв.м., шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселити ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі розташованій за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Петровського, 45/47.

Також, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь банку судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» і звернути стягнення на спірну нерухомість в рахунок погашення заборгованості відповідача по кредитному договору.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що 23 лютого 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNHDGK00000395, згідно умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 23 лютого 2007 року по 22 лютого 2027 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в сумі 31563,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування в розмірі 12,00 % річних.

23 лютого 2007 року між ТОВ «ПриватКомплект» та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Крючковою Т.В. за реєстровим № 313.

03 листопада 2008 року між ТОВ «ПриватКомплект» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Крючковою Т.В. за реєстровим №3075.

За умовами вказаного договору відповідач придбала у власність квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 32,3 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., за 177100,00 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 03 листопада 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Крючковою Т.В. за реєстровим №3076, за умовами якого в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_2 надала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, кредит відповідачу надав, про що свідчить наявна в матеріалах справи заява на видачу готівки №1 від 23 лютого 2007 року.

Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання не виконує, то в неї станом на 07 липня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 79810,94 доларів США, що еквівалентно сумі в 940172,87 грн., з якої:

- 30806,77 доларів США - заборгованість за кредитом;

- 18771,54 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3472,15 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 26760,48 доларів США - пеня.

Положеннями ст. ст. 590, 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Про наявність заборгованості за кредитним договором та вимогою сплатити заборгованість, позивачем було направлено ОСОБА_2 вимогу № 30.1.0.0/2-025 від 31 травня 2014 року, але в свою чергу позивачем не надано жодних доказів того чи отримала відповідач дану вимогу.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку», суд доходить висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15.

Тож, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку» та виходив із того, що позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження вартості іпотеки, зокрема, звіту про оцінку вартості майна на момент звернення до суду, а так як вимоги про виселення випливають із вимог про звернення стягнення, то в цій частині, також, було відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення і неправильне застосуванням судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Так, ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає визначеною ціну предмета іпотеки, зокрема, в п. 3 договору купівлі-продажу від 03 листопада 2008 року, укладеного між ТОВ «ПриватКомплект» та ОСОБА_2, вказано що квартира АДРЕСА_1 складає 177100,00 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, оскільки ціна спірного нерухомого майна в 177100,00 грн. була визначена станом на 2008 рік, в той час, як із позовними вимогами про звернення стягнення банк звернувся в 2014 році, а відповідно до Закону України «Про іпотеку» належним доказом є звіт оцінки про вартість майна саме на момент звернення до суду, чого позивачем надано не було.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції апелянтом жодних клопотання щодо визначення дійсної вартості спірного нерухомого майна не заявлялось, що дає підстави стверджувати про незаінтересованість сторони у вирішенні даного питання відповідно до чинного законодавства.

Окрім цього, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів посилання апелянта на звернення до суду першої інстанції із клопотанням про витребування відомостей про склад осіб, зареєстрованих чи проживаючих у спірній нерухомості, так як у разі відмови позивачу у зверненні стягнення відсутні правові підстави для виселення.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2017 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова