Дата документу Справа №
Справа № 22- ц/778/3222/17
Є.У. № 2-137/2005
У Х В А Л А

26 липня 2017 р. м. Запоріжжя

Суддя судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області Кочеткової І.В., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2005 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2004 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2005 року позовні вимоги задоволено та визнано право власності ОСОБА_3 на АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_1, та меблевий гарнітур, за ОСОБА_2 визнано право власності на автомобіль «Джип», та торгівельний комплекс по АДРЕСА_3.

10 липня 2017 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення, пославшись на поважність причин його пропуску, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 та відмовити в задоволенні інших позовних вимог. Скасувати право власності ОСОБА_3 на АДРЕСА_2.

В обґрунтування причин пропуску ОСОБА_2 зазначив, що про оскаржуване рішення суду дізнався 26.06.2017 року через свого представника ОСОБА_4 при ознайомленні ним з матеріалами справи.

Ухвалою судді апеляційного суду від 17 липня 2017 року причини для поновлення строку, зазначені в апеляційній скарзі, визнані неповажними. Апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без руху з надання відповідачу тридцятиденного строку для надання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду від 14.01.2005 року із зазначенням інших підстав для поновлення цього строку.

24 липня 2017 року на виконання ухвали апеляційного суду ОСОБА_2 в особі представника за довіреністю ОСОБА_4 подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.01.2005 року, в якій повторно зазначив, що в матеріалах справи відсутні відомості про отримання ним копії рішення суду від 14.01.2005 року, а отримання ним повісток та звернення із заявою про виправлення описки в ухвалі від 30.08.2005 року, якою були скасовані заходи забезпечення позову, не свідчить про ознайомлення ОСОБА_2 з повним текстом рішення суду.

Розглянувши заяву ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи, вважаю, що підстав для поновлення процесуального строку не має.

Частиною першою статті 67 ЦПК України встановлено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо не визначені законом, - встановлюються судом.

Відповідно до положень частини першої статті 294 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

При цьому частиною першою статті 73 ЦПК України визначено, що за заявою сторони або іншої особи суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і поновити пропущений строк або продовжити пропущений строк у разі його пропущення з поважних причин.

Ні в заяві від 10 липня 2017 року, ані в заяві від 24 липня 2017 року ОСОБА_2 не навів мотивів, за якими можливо визнати поважними причини пропуску процесуального строку для подання апеляційної скарги на судове рішення, яке було ухвалено понад десять років тому. Доводи самого ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 про те, що копія оскаржуваного рішення отримана ними лише у липні 2017 року являються неспроможними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Фактичні обставини справи свідчать про своєчасну обізнаність ОСОБА_2 щодо результатів розгляду справи судом першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 отримував повістки про виклик у судові засідання, в тому числі і в засідання, призначене на 14 січня 2005 року (а.с.41).

Після ухвалення судового рішення за заявою позивача ухвалою суду від 30 серпня 2005 року скасовані заходи забезпечення позову - знято арешт з автомобіль «Джип», який за рішенням суду виділено відповідачеві ОСОБА_2 Як зазначено в судовій ухвалі, на теперішній час позов ОСОБА_3 задоволено, необхідність в накладенні арешту відпала (а.с.46).

01.06.2011 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про виправлення описки в ухвалі суду від 30 серпня 2005 року про зняття арешту з виділеного йому за рішенням суду автомобіля (а.с.51).

Ухвалою Шевченківського районного суду від 7 червня 2011 року заяву ОСОБА_2 задоволено, виправлено описку в ухвалі суду про зняття арешту з автомобіля. В тексті ухвали суду також зазначено, що рішення у справі було ухвалено 14 січня 2005 року (а.с.53).

Відомості щодо зміни власника об'єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 на підставі вказаного судового рішення були внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 06.09.2007 року.

Аналіз фактичних обставин свідчить про обізнаність відповідача про результати розгляду справи про поділ майна подружжя, до складу якого входить нерухоме і рухоме майно, щодо якого законодавцем визначена обов'язкова державна реєстрація права власності.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення).

Аналогічна правова ситуація має місце і в цій справі.

Таким чином, поновлення ОСОБА_2 процесуального строку апеляційного оскарження судового рішення майже через 12 років після набуття ним законної сили призведе до порушення принципу правової визначеності та порушення права позивача на справедливий судовий розгляд за пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак передбачених законом підстав для поновлення процесуального строку апеляційного оскарження судового рішення не вбачаю.

Відповідно до частини 3 статті 297 ЦПК України якщо вказані скаржником підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись ст.ст.294, 297 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2005 року залишити без задоволення, визнавши причини пропуску процесуального строку неповажними.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2005 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя:

Кочеткова І.В.