Справа 206/3331/17
Провадження 2/206/945/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2017 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя: Маштак К.С.

за участю секретаря: Говтви Л.Ю.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

27.06.2017 ОСОБА_3 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем зазначено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.06.2001 Державним підприємством «Придніпровська залізниця», квартира АДРЕСА_1 належала позивачу, її чоловіку ОСОБА_5 та їхньому сину ОСОБА_6 21.09.2008 помер ОСОБА_6, в звязку із чим, позивач та її чоловік прийняли спадщину за законом, як спадкоємці першої черги. 10.09.2013 помер ОСОБА_5 Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська право власності у порядку спадкування за законом на ? частини спірної квартири, що раніше належала ОСОБА_5, було визнано за позивачем. Рішення було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень 30.12.2016. На сьогоднішній день позивач має намір розпорядитись спірною квартирою, однак, у неї як, у власника зазначеного майна, відсутнє свідоцтво про право власності на житло від 12.06.2001, видане Державним підприємством «Придніпровська залізниця», в звязку із його втратою, про що 23.03.2016 позивачем було розміщено оголошення у друкованому засобі масової інформації в газеті «Зоря». В лютому місяці 2017 року вона звернулась до регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» для отримання дубліката свідоцтва про право власності. Однак, позивачу було повідомлено, що регіональна філія «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» не має правових підстав для задоволення її запиту, та відповідно, видачі їй дубліката правовстановлюючого документу, в звязку із тим, що згідно із тексту рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2016, свідоцтво на квартиру не є втраченим, а перебуває у дочки позивача ОСОБА_4 Позивач вважає відмову регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» у видачі дубліката правовстановлюючого документа незаконною оскільки, незважаючи на вищезазначене рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровськ, ОСОБА_4 заперечує, що у неї наявний документ, що підтверджує право власності позивача на частину спірної квартири та взагалі не спілкується із позивачем. Таким чином, позивач не має можливості скористатись оригіналом свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.06.2001 Державним підприємством «Придніпровська залізниця» та довести, що зазначене свідоцтво знаходиться у ОСОБА_4, в звязку із чим, вважала єдиним можливим способом захисту її порушеного права власності звернення до суду з вимогою про усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності на належне їй майно, шляхом зобовязання відповідача видати їй дублікат правовстановлюючого документа на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 2-4).

Представник позивача в судовому засіданні просила вимоги позовної заяви задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву (а.с. 32-34).

Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися про дату час і місце розгляду справи судом повідомлялись.

Вислухавши доводи та пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наданої позивачем копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.06.2001 Державним підприємством «Придніпровська залізниця», квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 3).

16.03.2016 на адресу Регіональної філії «Придніпровська залізниця» звернулась ОСОБА_7 з заявою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 36).

23.03.2016 в газеті «Зоря» опубліковано оголошення про недійсність свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_5, виданого Державним підприємством «Придніпровська залізниця» на імя ОСОБА_3 в звязку із втратою (а.с. 6, 29).

На зазначене вище звернення регіональною філією «Придніпровська залізниця» на імя представника ОСОБА_3 надано відповідь №147/122 від 29.03.2016 згідно змісту якої повідомлено, що дублікат свідоцтва про право власності на квартиру можна отримати після надання до житлового сектору служби будівельно-монтажних робіт та цивільних споруд (управління Державного підприємства «Придніпровська залізниця») наступних документів: витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_3; довідки з комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» щодо реєстрації нерухомого майна та копію свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_5 від 12.06.2001; газети або копії з неї із опублікуванням відомостей про крадіжку, втрату, пошкодження документів; копії свідоцтва про смерть ОСОБА_8 та ОСОБА_6; запиту нотаріуса про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру; квитанції про сплату послуг, повязаних з виго овлення дублікатів на приватизовану квартиру (а.с. 35).

21.11.2016 рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська, по цивільній справі 206/2081/16-ц, за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, який помер 10.09.2013, визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_6 (Дніпропетровську). Крім того, судом при розгляді справи встановлено, що в матеріалах спадкової справи наявна заява ОСОБА_4 з проханням не видавати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 у звязку зі зверненням до суду, повідомила, що всі правовстановлюючі документи на вищевказану квартиру знаходяться у неї. Наявність у ОСОБА_4 правовстановлюючих документів, також, не заперечувала і ОСОБА_3 зазначивши у своїй зустрічній позовній заяві, поданій в межах вищезазначеної цивільної справи 206/2081/16-ц, що ОСОБА_4 забрала усі документи на квартиру, та більше не зявлялась. Рішення 02.12.2016 набрало законної сили та було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.4-14, 15-16).

Згідно відповіді регіональної філії «Придніпровська залізниця» №НТО12/128-17 від 21.02.2017 на адресу ОСОБА_7, що діяла в інтересах ОСОБА_3 повідомлено, що звернення про видачу дубліката правовстановлюючого документа на квартиру АДРЕСА_3 розглянуто. Правових підстав для видачі дубліката свідоцтва про права власності не вбачається, в звязку із тим, що згідно наданого рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2016 свідоцтво про право власності на квартируАДРЕСА_5 не є втраченим або зіпсованим (а.с. 5, 39).

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Так, відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Звертаючись до суду за захистом своїх прав позивач посилалась на порушення відповідачем її законних прав власника, в звязку із ненаданням Відповідачем дубліката правовстановлюючого документа з підстав його втрати, як наслідок відсутністю можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд.

Так, згідно Листа Державної реєстраційної служби України від 15.01.2013 №12-06-15-13 у разі втрати або зіпсування документа лише суб'єкт, що видавав такий документ, може видати його дублікат. При цьому втрата чинності нормативно-правовим актом, на підставі якого відповідний суб'єкт видавав документ, не є підставою для відмови у видачі дубліката документа.

Крім того, у разі втрати власником майна документа, який засвідчує його право власності, останній може предявити позов про визнання його права власності, що кореспондується із ст. 392 ЦК України.

Таким чином, цивільним законодавством прямо передбачено захист прав власника, за умови втрати ним документа, що засвідчує його право власності на майно, шляхом подання до суду відповідного позову про визнання права власності.

Водночас, звертаючись до суду із позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності та зобовязання відповідача видати їй дублікат правовстановлюючого документа на зазначені вище норми позивач уваги не звернула.

При цьому, позивачем не надано суду доказів подання відповідачу документів відповідно до переліку, визначеного відповідачем згідно відповіді/листа № 147/122 від 29.03.2016, за змістом якого позивача було повідомлено, що дублікат свідоцтва про право власності на квартиру можна отримати після надання до житлового сектору служби будівельно-монтажних робіт та цивільних споруд (управління Державного підприємства «Придніпровська залізниця») наступних документів: витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_5; довідки з комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» щодо реєстрації нерухомого майна та копії свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_5 від 12.06.2001; газети або копії з неї із опублікуванням відомостей про крадіжку, втрату, пошкодження документів; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_8 та ОСОБА_6; запиту нотаріуса про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру; квитанції про сплату послуг (а.с. 35).

Таким чином, позивачем не доведено факт належного звернення до відповідача, тобто виконання вимог відповідача, щодо надання певного пакету документів, що передує отриманню дубліката правовстановлюючого документа, а отже, суд приходить до висновку, що позивачем не використано передбаченої можливості отримати дублікат свідоцтва про право власності в позасудовому порядку.

Окрім того, як встановлено в судовому засіданні та вбачається безпосередньо із рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2016, прийнятого по цивільній справі 206/2081/16-ц, на час розгляду даної цивільної справи оригінал правовстановлюючого документу дійсно знаходиться уОСОБА_4, яка являється донькою позивача та була залучена в ході судового розгляду у даній цивільній справі третьою особою.

Так, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відмова відповідача у видачі дубліката правовстановлюючого документа була цілком обґрунтованою та такою, що за своєю суттю не порушує прав власності позивача, оскільки видача дублікатів передбачає виконання з боку заявника певних дій, а саме предявлення необхідних документів, та лише у разі втрати або зіпсування правовстановлюючого документа, однак, позивачем не долучено жодного доказу належного звернення до відповідача (надання документів згідно переліку), втрати, зіпсування документу або звернення до ОСОБА_4, як до особи у якої перебуває оригінал спірного документа з заявою та/або позовом про витребування правовстановлюючого документу, ненадання/втратою їх останньою, заяви про крадіжку документів тощо.

Отже, позивачем під час розгляду даної цивільної справи не доведено жодним чином здійснення відповідачем перешкод у здійснені права власності позивача на належну їй квартиру.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані, свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли, доводи позивача спростовуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, та встановленими судом обставинами в своїй сукупності.

Окрім того, необхідно додатково зазначити, що з копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.06.2001 Державним підприємством «Придніпровська залізниця» вбачається що, право власності ОСОБА_3 належить на квартиру АДРЕСА_5, однак як вбачається із прохальної частини позовної заяви, позивач просить видати дублікат свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_7, при цьому, жодного обґрунтування та доказів права власності на квартиру АДРЕСА_7 позивач не надала. Задоволення позовних вимог в такій редакції взагалі є неприпустимим, та порушить права інших осіб.

Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під час розгляду справи представник позивача не скористалась правом, передбаченим ст. 31 ЦПК України щодо зміни предмета або підстави позову та просила задовольнити позов на підставі поданої позовної заяви, та відповідно усунути перешкоди у здійсненні останньою права власності на належне їй майно, шляхом зобовязання відповідача видати їй дублікат правовстановлюючого документа на квартиру АДРЕСА_2.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів, щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але з відповідними клопотаннями представник позивача до суду не зверталась.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202, 316, 317, 319, 321, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 3, 4 8, 10, 11, 18, 57-60, 61, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя К.С. Маштак