Провадження №22-ц/784/1528/17
Головуючий у першій інстанції-Гуденко О.А.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В.. Шаманської Н.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю позивача ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 червня 2017 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в особі його законних представників ОСОБА_7 та ОСОБА_8, Головного територіального управління юстиції

у Миколаївській області (далі - ГТУЮ)

про визнання правочину недійсним та витребування майна

У С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9, в особі його законних представників, та ГТУЮ про визнання правочину недійсним та витребування майна.

Уточнивши підстави позову та позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 1986 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 У період шлюбу вони придбали майно, в тому числі земельну ділянку площею 424 кв.м та житловий будинок по АДРЕСА_1. Судовим рішенням за нею визнано право власності на ? частку ділянки та житлового будинку. Проте у жовтні 2016 року їй стало відомо, що 15 листопада 2015 року ОСОБА_4 без її згоди передав спірне майно до статного фонду ТОВ «Анттей». 24 листопада та 8 грудня 2015 року товариство отримало свідоцтва про право власності на нерухоме майно. 11 лютого 2016 року ТОВ «Анттей», в особі директора та засновника ОСОБА_5, уклало договір дарування спірного майна на ім'я її внука - малолітнього ОСОБА_9, від імені якого діяли його законні представники - батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_10 У квітні 2016 року ТОВ «Анттей» ліквідовано.

Посилаючись на порушення її прав співвласника та вимог закону щодо дійсності угод, а також права на витребування майна з чужого незаконного володіння, ОСОБА_2 просила визнати недійсним правочин - протокол №1 від 5листопада 2015 року загальних зборів засновників ТОВ «Анттей» про збільшення статутного капіталу за рахунок внесення майна ОСОБА_4, визнати недійсними свідоцтво про право власності ТОВ «Анттей» на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1, витребувати майно з незаконного володіння ОСОБА_9 та передати його у спільну власність її та ОСОБА_4

Третьою особою до участі у справі залучено орган опіки та піклування.

Відповідачі позов не визнали, у наданих запереченнях (а.с. 264-267) посилались на дотримання всіх вимог закону при передачі ОСОБА_4 нерухомого майна до статутного фонду юридичної особи та відсутність підстав для визнання правочину недійсним.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт не погодилась з застосуванням судом норм матеріального права, а саме статтей 203,215, 388 ЦК та статті 65 СК, порушення правил державної реєстрації прав на нерухоме майно та невірне застосування правових позицій Верховного Суду України.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 1986 року (а.с. 12).

У жовтні 2007 року та квітні 2015 року ОСОБА_2 зверталась з позовами про розірвання шлюбу, які залишено без розгляду (а.с. 301).

За період шлюбу на ім'я ОСОБА_4 придбано земельну ділянку площею 424 кв.м (2007 рік), а також побудовано та зареєстровано право власності (20 січня 2012 року) на житловий будинок по АДРЕСА_1 у м.Миколаєві (а.с. 44 зворот).

5 листопада 2015 року рішенням загальних зборів засновників ТОВ «Анттей» (протокол №1) збільшено статутний капітал товариства за рахунок внесення ОСОБА_4 нерухомого майна - земельної ділянки та житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 244).

24 листопада 2015 року здійснена державна реєстрація права власності ТОВ «Анттей» на житловий будинок АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 (а.с. 59-60).

8 грудня 2015 року здійснена державна реєстрація права власності ТОВ «Анттей» на земельну ділянку АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 (а.с. 61-62).

11 лютого 2016 року ТОВ «Анттей», в особі директора ОСОБА_5 укладено договір дарування спірних земельної ділянки та житлового будинку на ім'я внука позивачки - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені якого діяли його батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_10 (а.с.57-59).

У квітні 2016 року ТОВ «Анттей» ліквідовано.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 березня 2016 року поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2, за якою визнано право власності на ? частку спірної нерухомості.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 січня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині поділу спірного майна скасовано, у задоволенні цих вимог відмовлено (а.с. 222-225).

Звертаючись з вимогами про визнання недійсним правочину по відчуженню ОСОБА_4 нерухомого майна юридичній особі, ОСОБА_2 посилалась на відсутність її письмової згоди як співвласника всупереч вимогам статті 65 СК.

Правилами статті 65 СК передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина 1). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина 3).

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином, який за частиною 1 статті 219 ЦК в разі недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення, є нікчемним.

Разом з тим, судовою практикою визначено, що сама по собі відсутність такої згоди не може бути достатньою підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Проаналізувавши зазначені норми в їх взаємозв'язку, Верховний Суд України дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така правова позиція, яка є обов'язковою для судів при застосуванні правил статей 369 ЦК та 65 СК, викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року (справа №6-1912цс15).

З матеріалів справи вбачається, що у період шлюбу сторони неодноразово припиняли сімейні відносини, намагались вирішувати питання щодо спільного майна, а зареєстрованим місцем проживання є різні почтові адреси (а.с. 3-5,13,87).

Власноручною розпискою від 27 березня 2007 року ОСОБА_2 засвідчила, що не має та не буде мати претензій до отриманих ОСОБА_4 коштів від продажу певної нерухомості та згодом набуте або побудоване майно (а.с.239). Розписка датована тим числом, коли на ім'я ОСОБА_4 було придбано спірну земельну ділянку.

Розпискою від 22 липня 2014 року ОСОБА_2 засвідчила відсутність у неї претензій на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 238).

Зазначені розписки ОСОБА_4 пред'явив ТОВ «Анттей» та державному реєстратору, що і стало підставою для державної реєстрації переходу права власності на нерухомість до юридичної особи без додаткового отримання згоди позивачки.

При цьому колегія суддів не дає оцінку законності дій державного реєстратора та дотримання ним вимог пункту 52 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяження, затвердженого Постановою КМУ № 868 від 17 жовтня 2013 року, яке діяло станом на час державної реєстрації та втратило чинність з 1 січня 2016 року. Правомірність дій державного реєстратора виходить за межі предмету та підстав позову.

Статус спірної нерухомості (до переходу до статутного фонду ТОВ «Анттей») як спільного майна подружжя підтверджено рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2016 року та рішенням апеляційної суду Миколаївської області від 30 січня 2017 року.

Розписки ОСОБА_2 від 27 березня 2007 року та 22 липня 2014 року були предметом судової оцінки та визнані недостатнім доказом належності спірного майна до особистої власності ОСОБА_4

Проте їх наявність на час передачі (5 листопада 2015 року) нерухомості до статутного фонду ТОВ «Анттей» (тобто до ухвалення та набуття судовим рішенням законної сили) не може свідчити про те, що юридична особа достеменно знала, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, і сторони діяли недобросовісно.

За таких обставин та виходячи з правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 27 січня 2016 року, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для визнання правочину щодо передачі нерухомого майна до статутного фонду юридичної особи недійсним за статтями 203,215 ЦК.

Проте визначення спірного майна (станом на листопад 2015 року) як спільної сумісної власності подружжя не позбавляє ОСОБА_2 права на отримання грошової компенсації частки вартості земельної ділянки та житлового будинку (постанова Верховного Суду України і від 3 липня 2013 року у справі № 6-61цс13).

Саме з таких міркувань посилання суду першої інстанції на цю правову позицію вищої судової інстанції можна вважати обґрунтованим.

Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним правочину, і як наслідок, про витребування майна з чужого незаконного володіння, відповідає обставинам справи та вимогам цивільного законодавства.

Підстав для скасування судового рішення та задоволення позовних вимог за статтями 203, 215, 388 ЦК колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О Шаманська