Справа № 359/8389/16-ц Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/2411/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 57 10.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Голуб С.А., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 2 березня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа: Бориспільський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про звільнення майна з-під арешту,

у с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 26 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № КІВ0GА00000004, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 116 000,00 дол. США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором цього ж дня між сторонами укладено договір іпотеки № КІВ0GА00000004, згідно з яким відповідач передала в іпотеку банку належні їй на праві власності будинок із земельною ділянкою по вул. Коцюбинського, 102 в м. Бориспіль Київської області. 21 травня 2010 року державним виконавцем ВДВС Бориспільського МРУЮ у рамках виконавчого провадження № 19304176 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості накладено арешт на майно, що є предметом іпотеки. Позивач вказав, що обтяження вказаного майна відповідно до договору іпотеки у нього виникло раніше ніж обтяження, накладені державним виконавцем, а тому він має пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок майна, яке знаходиться в іпотеці. Крім того, ВДВС Бориспільського МРУЮ не мав правових підстав для звернення стягнення та накладання арешту на заставлене майно на користь стягувача, який не є заставодержателем. Ураховуючи викладене, позивач просив суд звільнити з-під арешту вказаний будинок із земельною ділянкою.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 2 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 26 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KIB0GA00000004, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 116 000,00 дол. США на купівлю квартири, а також 28 278,02 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми наданого кредиту, та винагороди за проведення додаткового моніторингу, з остаточним погашенням кредиту 26 вересня 2027 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 26 вересня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки № KIB0GA00000004, предметом якого є надання відповідачем в іпотеку банку нерухомого майна, а саме будинку із земельною ділянкою по вул. Коцюбинського, 102 в м. Бориспіль Київської області, що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 26 червня 2001 року за реєстром № 4774, зареєстрованого в Бориспільському районному бюро техінвентаризації 10 вересня 2007 року за № 6823443 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-КВ № 030952, виданого 28 вересня 2001 року Бориспільською міською радою на підставі рішення Бориспільської міської ради від 4 вересня 2001 року № 610, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності за землю за № 866;

В п. 33.4. договору сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 842 239,00 грн.

У день укладення договору іпотеки приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було накладено заборону на відчуження вказаного майна (№ № 5729556, 5729737), що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна.

21 травня 2010 року державним виконавцем ВДВС Бориспільського МРУЮ ОСОБА_5 у рамках виконавчого провадження № 19304176 з виконання виконавчого листа № 2-934, виданого 7 травня 2010 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «ОСОБА_6 Аваль» суми боргу у розмірі 5 864,50 грн., винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно якої було накладено арешт на все майно ОСОБА_2, у тому числі на будинок з земельною ділянкою по вул. Коцюбинського, 102 в м. Бориспіль Київської області.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 березня 2014 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № KIB0GA00000004 від 26 вересня 2007 року в загальному розмірі 293 366,07 дол. США, що еквівалентно 2 343 994,92 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», із встановленням початкової ціни для реалізації предмета іпотеки, визначену сторонами в договорі іпотеки від 26 вересня 2007 року, у розмірі 842 239,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його прав як іпотекодержателя, оскільки переважне право на задоволення його вимог ніким не оспорюється, а наявність арешту на спірне майно не перешкоджає його примусовій реалізації для виконання рішення суду.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями ч. ч. 1 і 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Положеннями ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із ч. 8 цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, примусова реалізацію майна, що знаходиться в іпотеці без відповідного судового рішення про звернення стягнення на це майно або виконавчого напису нотаріуса порушують норми чинного законодавства, зокрема положення ст.ст. 33, 41 Закону України «Про іпотеку» та ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження».

Нормами Закону України «Про виконавче провадження» дозволяється державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, лише у разі наявності таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.

При цьому згідно з ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягування на заставлене майно боржника може бути звернуто в разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Тобто, зазначені норми закону передбачають можливість задоволення вимог кредитора, які не забезпечені заставою/іпотекою, проте за певних умов, визначених наведеною вище нормою права.

Частиною 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладання арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться в заставі, роз'яснює заставодержателю право звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Отже, іпотекодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно, але має довести, що заборгованість відповідача перед ним значно перевищує вартість предмета застави.

Такий висновок узгоджуються з позицією Верховного ОСОБА_7 України висловленою у постановах № 6-28цс15 від 18 листопада 2015 року, № 6-54цс16 від 27 квітня 2016 року, № 6-103цс16 від 27 квітня 2016 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» право застави виникло з 26 вересня 2007 року, разом із тим арешт та заборона відчуження спірного майна було накладено пізніше 21 травня 2010 року.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що на користь стягувача, який не є заставодержателеми, були ухвалені судові рішення раніше, ніж у позивача виникло право застави, натомість установлено, що вартість предмета застави не перевищує розмір заборгованості боржника перед заставодержателем.

Крім того, державний виконавець не виконав вимог ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює особливість звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 9 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за змістом ч. 4 ст. 54 Закону про виконавче провадження у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Згідно з ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна може бути знятий за рішенням суду.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи в задоволенні позову, на порушення приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не перевірив наявність обставин, передбачених ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», та з урахуванням встановлених обставин не врахував, що накладенням арешту та заборони відчуження предмета обтяження порушується переважне право банку перед іншими кредиторами на задоволення своїх вимог за рахунок предмета обтяження та є перепоною для реалізації останнім предмета іпотеки за рішенням суду.

Розглядаючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, хоча і дослідив наявні у справі докази проте не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем , а саме 1 378,00 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1515,80 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 2 893,80 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 310, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 2 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Звільнити з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області від 21 травня 2010 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у рамках виконавчого провадження № 19304176 з примусового виконання виконавчого листа № 2-934, виданого 7 травня 2010 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь відкритого акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль» суми боргу у розмірі 5 864,50 грн., нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2, а саме: будинок із земельною ділянкою по вул. Коцюбинського, 102 в м. Бориспіль Київської області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 2 893,80 грн. (дві тисячі вісімсот девяносто три гривні вісімдесят копійок) сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А.Голуб

ОСОБА_7