У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 18 жовтня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, міського відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Савчинська-Федорова Наталія Георгіївна, про визнання незаконними та скасування акта та постанови про передачу майна та свідоцтва про право власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 на ухвалу та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У грудні 2013 року ОСОБА_11 звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2005 року він є власником 2/4 частки квартири АДРЕСА_1 (ј частки - у спільній власності та ј частки - в порядку спадкування після смерті матері); іншими співвласниками квартири є ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Після прийняття спадщини було проведено капітальний ремонт квартири із здійсненням надбудови з мансардою, що підтверджується технічним паспортом від 12 вересня 2008 року. У жовтні 2013 року відповідач ОСОБА_7 заявив права на ј частки квартири, оскільки залишив собі нереалізоване з торгів майно у рахунок погашення боргу, що належало ОСОБА_8, та на підтвердження свого права власності надав свідоцтво від 30 вересня 2013 року, видане приватним нотаріусом на підставі акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, та постанову, затверджену 04 липня 2013 року начальником міського відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції (далі - МВДВС Мукачівського МУЮ). На підставі викладеного просив суд скасувати постанову, затверджену 04 липня 2013 року начальником МВ ДВС Мукачівського МУЮ, про передачу ОСОБА_7 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, у рахунок погашення боргу, та свідоцтво про право власності, видане 30 вересня 2013 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_12 на ім'я ОСОБА_7 на ј частки вказаної квартири, та зареєстроване в реєстрі за № 2281, так як вони видані з порушенням норм матеріального права. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22 травня 2014 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано постанову, затверджену начальником МВ ДВС Мукачівського МУЮ від 04 липня 2013 року про передачу ј частини квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу та свідоцтво про право власності ОСОБА_7 на ј частину квартири АДРЕСА_3, видане приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_12 30 вересня 2013 року та зареєстроване в реєстрі за № 2281. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 травня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 квітня 2015 року до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_11 - ОСОБА_6 Збільшивши позовні вимоги просила суд визнати незаконними та скасувати: акт від 04 липня 2013 року про передачу ОСОБА_7 ј частини квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу; постанову, затверджену 04 липня 2013 року начальником МВ ДВС Мукачівського МУЮ, про передачу відповідачу вказаної частини квартири та свідоцтво про право власності ОСОБА_7 на спірну частини квартири. Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 липня 2015 року збільшені позовні вимоги ОСОБА_6 - задоволено. Визнано незаконним та скасовано акт про передачу ј частини квартири АДРЕСА_4 стягувану ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу від 04 липня 2013 року. Визнано незаконним та скасовано постанову, затверджену начальником МВ ДВС Мукачівського МУЮ від 04 липня 2013 року про передачу ј частини квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу. Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності ОСОБА_7 на ј частину квартири АДРЕСА_5, видане приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_12 30 вересня 2013 року та зареєстроване в реєстрі за № 2281. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2016 року заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 липня 2015 року в частині визнання незаконними та скасування акта від 04 липня 2013 року про передачу ј частини квартири АДРЕСА_6 стягувачу ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу, та постанови від 04 липня 2013 року, затвердженої начальником МВ ДВС Мукачівського МУЮ, про передачу ј частини квартири АДРЕСА_6 стягувачу ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу - скасовано і провадження у справі у цій частині закрито. У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу та рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при підготовці публічних торгів не було виділено в натурі майно боржника виконавча служба в порушення вимог не зверталася до суду із поданням про визначення реальної (в натурі) частки майна боржника; позивачу, як співвласнику майна, не було запропоновано придбати частку майна боржника; оцінку майна проведено без огляду квартири, а томуне враховано здійсненої позивачем добудови, в результаті чого збільшилася його частка у спільній власності, у зв'язку з наведеним дійшов висновку про порушення державним виконавцем ст. ст. 366, 371 ЦК України, ст. 50, ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження, і, як наслідок, права власності позивача на квартиру вимушенимкористуватисям житлом разом з відповідачем - ОСОБА_7 Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання незаконними та скасування акта про передачу частини квартири, апеляційний суд виходив з того, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця особами, які не є учасниками виконавчого провадження підлягає розгляду в порядку ст. 181 КАС України та врахувавши, що ОСОБА_6 не є стороною виконавчого провадження, дійшов висновку про закриття провадження у цій частині. Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна. Судом встановлено, що на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2005 року ОСОБА_6 є власником 2/4 частки квартири АДРЕСА_1 (ј частки - у спільній власності та ј частки - в порядку спадкування після смерті матері); іншими співвласниками квартири є ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Після прийняття спадщини ОСОБА_6 проведено капітальний ремонт квартири із здійсненням надбудови з мансардою. У жовтні 2013 року відповідач ОСОБА_7 заявив права на ј частки квартири, оскільки залишив собі нереалізоване з торгів майно, що належало ОСОБА_8, у рахунок погашення боргу та на підтвердження свого права власності надав свідоцтво від 30 вересня 2013 року, видане приватним нотаріусом на підставі акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, та постанову, затверджену 04 липня 2013 року начальником міського відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції (далі - МВДВС Мукачівського МУЮ). Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі в частині вимог про визнання незаконними та скасування акта про передачу частини квартири, апеляційний суд послався на те, що правонаступник первісного позивача - ОСОБА_6 не є стороною виконавчого провадження, а тому спір в частині вказаних вимог підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, однак при цьому не врахував наступне. Відповідно до ч. 4 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ. За приписами ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (ч. 2 ст.384 ЦПК України). Отже, у випадку оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця щодо виконання рішення суду, ухваленого за правилами ЦПК України, прийнятого 18 березня 2004 року, розгляд таких скарг здійснюється за правилами цивільного судочинства судом, який видав виконавчий документ. У разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця щодо виконання рішення суду, ухваленого за правилами ЦПК України 1963 року, а також у разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця особами, які не є учасниками виконавчого провадження така скарга підлягає розгляду відповідно до ст. 181 КАС України. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи постановою державного виконавця від 04 липня 2013 року не реалізовану на прилюдних торгах ј частини квартири АДРЕСА_7, яка належала боржнику ОСОБА_8, за заявою ОСОБА_7 залишено стягувачу, у зв'язку з чим останньому на підставі акта про передачу майна видано свідоцтво про право власності. В обгрунтування позову, позивач послалась на те, що оспорювані акт, постанова та свідоцтво видані з порушенням закону, оскільки відповідач та державний виконавець не зверталися до неї або ОСОБА_11 з приводу виділу в натурі частки, що належить ОСОБА_8, не запропоновано придбати його частку, на яку приватним нотаріусом Мукачівського районного округу 11 січня 2012 року вчинено виконавчий напис № 20 про стягнення на користь ОСОБА_7 боргу у розмірі 195 650 гривень. Так, умови та порядок виконання рішень судів і інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначено Законом та Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 і зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (далі - Інструкція № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Цим Законом визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання й компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (ст.ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85 Закону). Аналіз положень Закону й Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (ст. 62 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV та пп. 5.11, 5.12 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Відповідно до положень указаних правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (п. 5.11 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Правила ж проведення прилюдних торгів визначені Тимчасовим положенням. Як роз'яснено у п. 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 7 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» оскільки дії державного виконавця, пов'язані з реалізацією арештованого майна, є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред'явлення цими особами позову, у зв'язку з чим у цій частині скаргу на дії державного виконавця суд ухвалою залишає без розгляду і роз'яснює заявникові можливість вирішення спору в позовному провадженні. Передача майна стягувачу відповідно до ч. 8 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», є одним із етапів реалізації майна, на яке звернуто стягнення, та є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків, захист яких відбувається відповідно до норм ЦК України в порядку цивільного судочинства. Вирішуючи спір, апеляційний суд викладеного не врахував та дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі в частині вимог про визнання незаконними та скасування акта про передачу частини квартири з посиланням на те, що позивач та його правонаступник не були сторонами виконавчого провадження. Пославшись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2850цс15, апеляційний суд не врахував, що предметом спору є оскарження акта, постанови державного виконавця та виданого ОСОБА_7 свідоцтва про право власності, виданих за наслідком проведення прилюдних торгів, а не дії чи бездіяльність державного виконавця щодо виконання рішення суду. Крім того, ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що підставою для посвідчення приватним нотаріусом вказаного свідоцтва є постанова та акт державного виконавця, які є чинними та врахувавши, що ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2016 року закрито провадження у справі в частині визнання їх незаконними та скасування із закриттям провадження у справі, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. При цьому судом не враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. Відповідно до ч. 2 ст. 366 ЦК України, у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Однак судом не перевірено дотримання положень ст. 366 ЦК України з огляду на те, що ј частини квартири АДРЕСА_8, яканалежала ОСОБА_8, була одразу виставлена на продаж з прилюдних торгів, а також не враховано, що об'єктом реалізації з прилюдних торгів може бути нерухоме майно, яке є об'єктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс (або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об'єкт власності), а не його частина, яка не набула статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку. Крім того, відповідно до оскаржуваного свідоцтва, майно, на яке визнається право власності складається з ј частини квартири загальною площею 64.40 кв.м, житловою площею 37.10 кв. м, при цьому судом залишено поза увагою, що відповідно до Витягу з рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 251 від 25 вересня 2008 року площа квартири складає 121.50 кв.м, житлова - 78.90 кв.м у зв'язку з проведеною реконструкцією. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи спір, апеляційний суд викладеного не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право власності з посиланням на чинність постанови та акта державного виконавця, у зв'язку з чим рішення та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 задовольнити частково. Ухвалу та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович