Справа № 465/2966/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/3368/17 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за участі секретаря: Куцика І.Б.,

з участю: представника ДП МВСУ "Львів-Інформ-Ресурси" - Васечко Ю.А., представника МВС України - Щипальського А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Львів-Інформ-Ресурси" та Міністерства внутрішніх справ України на рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Львів-Інформ-Ресурси" про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до наказу МВСУ від 14 жовтня 2013 року був призначений на посаду директора ДП«Львів-Інформ-Ресурси» та з ним укладено контракт.

14 січня 2015 року з ним укладено контракт на новий термін, строком дії до 13 січня 2016 року включно. Згідно наказу від 29 лютого 2016р. його звільнено з посади у зв»язку з розірванням контракту. Вважав, що формулювання причин звільнення не відповідає п.5.6 контракту, причини та підстави звільнення не відповідають фактично існуючим на момент видачі наказу трудовим відносинам між ним та відповідачем. Крім того, з 01 лютого 2016 року він перебував на листку непрацездатності.

З урахуванням уточнених позовних вимог від 21 березня 2017 року просив стягнути 60 003,59 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано незаконним наказ міністерства внутрішніх справ України №221/ос від 29 лютого 2016 року про звільнення з роботи ОСОБА_4.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді директора Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Львів-Інформ-Ресурси".

Стягнуто з Державного підприємства міністерства внутрішніх справ України "Львів-Інформ-Ресурси" в користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 60 758, 25 грн.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу в сумі 8301,26 грн.

Рішення суду оскаржили Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України "Львів-Інформ-Ресурси" та Міністерство внутрішніх справ України.

В апеляційній скарзі ДП "Львів-Інформ-Ресурси" посилається на те, що контракт з позивачем було укладено строком до 13 січня 2016 року, однак незважаючи на повідомлення відповідача про намір не продовжувати дію даного контракту, позивач не був звільнений по закінченню дії контракту, а продовжував працювати, про що свідчить довідка ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» №78 від 16 травня 2016 року, згідно якої позивач у січні відпрацював 19 днів та отримав дохід в сумі 6649,04 грн. Таким чином, виходячи з положень ст. 39-1 КЗпП України, дія строкового трудового договору вважається продовженою на невизначний строк.

Позивач звернувся до МВС України з заявою від 15 лютого 2016 року, в якій він просив звільнити його з роботи за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України, з 15 лютого 2016 року. Однак, суд першої інстанції не врахував, що погодження зі сторони МВС України щодо звільнення позивача за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України не було.

Враховуючи те, що домовленості між сторонами щодо звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП України не було, відповідач здійснив звільнення ОСОБА_4 відповідно до ст.38 КЗпП України, яка зазначає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначеий строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відтак, позивача було звільнено після двох тижнів з моменту отримання заяви від 15 лютого 2016 року, а саме 29 лютого 2016 року. Таким чином, ОСОБА_4 слід вважати звільненим на підставі ст..38 КЗпП України, у зв'язку із розірванням трудового договору укладеним на невизначений строк за ініціативою працівника.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі Міністерство внутрішніх справ України посилається на те, що з урахуванням діючих норм законодавства та умов Контракту, зважаючи, що позивач обіймав посаду директора Державного підприємства, відсутні підстави вважати, що після закінчення строків діючого контракту (а саме 14.01.2016 року), діючий між сторонами строковий договір став безстроковим у зв'яжу з тим, що позивач продовжив обіймати свою посаду, а відповідач не ставив питання щодо його звільнення по закінченню строку дії контракту.

Пунктом 5.2 контракту передбачено, що цей контракт припиняється:

1) у разі закінчення терміну дії Контракту;

2) за згодою сторін

3) до закінчення дії цього Контракту у випадках, передбачених п. 5.3 Контракту;

4) з інших підстав, визначених законодавством та цим Контрактом.

Враховуючи, що Контракт від 14 січня 2015 року не продовжувався і новий не укладався, звільнення ОСОБА_4 з підстав, передбачених п. 5.2 Контракту у зв'язку припиненням його дії є незаконним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ДП МВСУ "Львів-Інформ-Ресурси" - Васечко Ю.А., представника МВС України - Щипальського А.М. на підтримання своїх апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом та матеріалами справи установлено, що наказом Міністерства внутрішніх справ України №922ос від 14 жовтня 2013 року ОСОБА_4 прийнято на посаду директора ДП МВСУ «Львів-Інформ-Ресурси» з 15 жовтня 2013 року та укладено контракт ( а.с. 18)

14 січня 2015 року наказом Міністерства внутрішніх справ України №28 ос. із ОСОБА_4 укладено контракт на новий термін (а.с. 19)

Згідно контракту з директором ДП МВСУ «Львів-Інформ-Ресурси» від 14 січня 2015 року, ОСОБА_4 призначений на посаду директора на термін з 14 січня 2015 року до 13 січня 2016 року (а.с. 30-36)

Відповідно до п.5.2 Контракту, контракт припиняється у разі:

закінчення терміну його дії;

за згодою сторін;

до закінчення дії контракту у випадках, передбачених п.5.3 контракту,яким встановлено підстави розірвання з ініціативи органу управління майном до закінчення терміну його дії;

з інших підстав,визначених законодавством та Контрактом ( а.с. 34-35)

Згідно п.5.4 Контракту, директор може за своєю ініціативою розірвати контракт до закінчення терміну його дії в разі його хвороби, інвалідності, які перешкоджають виконанню обов'язків та з інших причин, що унеможливлюють виконання обов'язків за Контрактом.

Згідно п. 5.5 Контракту за 2 місяці до закінчення терміну дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший термін.

Пунктом 5.6 Контракту передбачено, якщо розірвання контракту проводиться на підставах, установлених у контракті, але не передбачених законодавством, про це зазначається в трудовій книжці директора з посиланням на п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Згідно листа МВСУ від 19 листопада 2015 року №41124/АВ ОСОБА_4 повідомлено про намір не продовжувати дію контракту від 14 січня 2015 року (а.с. 78)

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України №221-ос від 29 лютого 2016р. ОСОБА_4 звільнено з роботи у зв'язку з розірванням контракту на підставі заяви ОСОБА_4 від 15 лютого 2016р. пп.1 п.5.2 Контракту від 14 січня 2015р.

Із заяви ОСОБА_4 від 15лютого16 р. вбачається, що він просив звільнити його з роботи за угодою сторін -п.1 ст.36 КЗпП України з 15 лютого 2016р.(а.с. 77)

Крім того, позивач з 01 лютого 2016р. до 20 лютого 2016р., з 22 лютого 2016 р. по 03 березня 2016р. знаходився на амбулаторному лікуванні, з 03 березня 16р. по 19 березня 16р. проходив стаціонарне лікування, з 21.03.2016р. по 23.04.2016р. лікувався амбулаторно, про що свідчать листки непрацездатності серія АВИ №668057, серія АВИ №668139, серія АВИ №668255, серія АВИ №668218, серія АВИ №668339.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору з працівником є угода сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Як зазначено у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39 - 41 КЗпП).

відповідно до ст.39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тримають і жодна з сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, контракт з позивачем було укладено строком до 13 січня 2016 року, однак позивач не був звільнений по закінченні терміну дії контракту, а продовжував працювати, про що свідчить довідка ДП "Львів-Інформ-Ресурси" № 78 від 16 травня 2016р.,згідно якої ОСОБА_4 у січні відпрацював 19 днів та отримав дохід в сумі 6649,04грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду, що контракт від 14 січня 2015 року був продовженим на невизначений строк.

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі №№6-120цс12, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Разом з тим, підстави розірвання контракту за ініціативою працедавця передбачені п.5.3 Контракту, а за ініціативою директора - п.5.4 Контракту.

Згідно заяви ОСОБА_4 від 15 лютого 2016 року він просив звільнити його за угодою сторін з 15 лютого 2016 року.

Однак наказом МВС України від 29 лютого 2016 року №221ос ОСОБА_4 звільнено з посади директора ДП МВС України "Львів-Інформ-Ресурси" у зв"язку з розірванням контракту на підставі пп. 1 п. 5.2 контракту від 14 січня 2015 року та заяви ОСОБА_4 від 15 лютого 2016 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що формулювання наказу про звільнення не відповідає ні заяві позивача про звільнення за угодою сторін, ні положенням пп.1 п.5.2 (припинення Контранту) , п.5.4 (ініціативою директора) Контракту від 14 січня 2015року, а, відтак, суд обгрнутовано визнав наказ №221ос. від 29.02.16р. незаконним та поновив позивача на роботі.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що наказ МВС України від 29 лютого 2016 року №221ос скасовано відповідачем, ОСОБА_4 поновлено на роботі на посаді директора Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Львів-Інформ-Ресурси», і у зв'язку із скороченням зазначеної посади йому направлено повідомлення про наступне вивільнення за п.1 ст.40 КЗпП України.

У зв'язку з визнанням незаконним звільнення позивача з роботи та беручи до уваги ч.2 ст. 235 КЗпП України, за якими при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту його звільнення та по час ухвалення судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Львів-Інформ-Ресурси" та Міністерства внутрішніх справ України - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.