АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
апеляційне провадження № 22-ц/796/7736/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі Крічфалуши С.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Скайд", приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Вусо", про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 23 квітня 2016 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю належного йому на праві власності автомобіля марки "Geely", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2

Зазначена пригода сталася з вини ОСОБА_2, який постановою судді Дарницького районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до висновку № 2098/15 автотоварознавчого дослідження від 23 червня 2016 року вартість матеріального збитку, завданого йому як власнику транспортного засобу становить 241 672 грн. 88 коп.

Крім того, для відновлення свого порушеного права ним були понесені витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 2 000 грн., а також витрати на відшкодування послуг таксі в розмірі 5 590 грн.

Посилаючись на викладене, позивач з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 241 672 грн. 88 коп., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 2 000 грн., витрати на відшкодування послуг таксі в розмірі 5 590 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., а також судові витрати в розмірі 3 043 грн. 85 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 249 262 грн. 88 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 2678 грн. 59 коп. на відшкодування судового збору, а всього 266 941 грн. 47 коп. Після виконання рішення про відшкодування шкоди зобов'язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 пошкоджений в дорожньо-транспортній пригоді автомобіль "Geely", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо розміру завданої шкоди; звіт автотоварознавчого дослідження суперечить вимогам чинного законодавства, а тому не може бути належним доказом у справі; судом безпідставно стягнуто витрати на послуги таксі та витрати на оплату послуг стоянки автомобіля; розмір моральної шкоди судом визначено неправильно.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 заперечувалипроти задоволення апеляційної скарги, вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 23 квітня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного позивачу автомобіля марки "Geely", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля марки, "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, внаслідок чого транспортні засоби отримали технічні пошкодження.

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження № 2098/15 від 23 червня 2016 року вартість матеріального збитку, завданого позивачу як власнику транспортного засобу становить 241 672 грн. 88 коп. При цьому пошкоджений автомобіль визнано фізично знищеним, оскільки відновлювальний ремонт є недоцільним з економічної точки зору.

Позивачем також понесені витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 2 000 грн., що підтверджується товарним чеком фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 від 22 червня 2016 року.

За страховим полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ПАТ "Страхова компанія "Скайд" на період з 11 листопада 2015 року до 10 листопада 2016 року.

Позивач вимог до страховика про стягнення страхового відшкодування не пред'являв.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що обов'язок по відшкодуванню майнової шкоди, заподіяної позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, законом покладено на відповідача, розмір такої шкоди є обґрунтованим та доведеним, а тому майнові вимоги позивача підлягають задоволенню. Крім того, діями відповідача йому завдано моральної шкоди, розмір відшкодування якої визначений судом з урахуванням обставин справи, вимог розумності та справедливості.

Проте повністю з таким рішенням суду погодитися не можна.

Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Такий правовий висновок Верховний Суд України висловив у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У даному випадку позивач відмовився від свого права вимоги до страховика та скористався своїм правом одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах делітного зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У разі якщо шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, то її відшкодування відбувається на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 15 постанови від 1 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо розміру завданої шкоди, а звіт автотоварознавчого дослідження суперечить вимогам чинного законодавства є необгрунтованми на підлягають відхиленню.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, звіт № 2098/15 про визначення вартості матеріальних збитків від 23 червня 2016 року є письмовим доказом, який підтверджує розмір матеріального збитку, що завданий позивачу в результаті пошкодження його транспортного засобу (ст. 64 ЦПК України).

Доказів, які б спростовували розмір визначеної позивачем матеріальної шкоди, підтвердженої наявними в справі письмовими доказами, відповідачем суду надано не було.

Установивши, що обов'язок по відшкодуванню майнової шкоди, заподіяної позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, законом покладено на відповідача, а транспортний засіб визнано фізично знищеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відшкодування майнової шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам на проведення автотоварознавчого дослідження. Також судом правильно вирішено питання про передачу пошкодженого автомобіля після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з додержанням норм процесуального права, відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення витрат на послуги таксі та витрат на послуги автостоянки, оскільки відсутній безпосередній причинний зв'язок між витратами на послуги таксі та пошкодженням транспорного засобу внаслідок доорожньо-транспортної пригоди, а вимоги про стягнення витрат на послуги автостоянки позивачем не заявлялися в суді першої інстанції.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відшкодування витрат на послуги таксі підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених підстав.

Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції не в повній мірі врахував положення ст. ст. 23, 1167 ЦК України та роз'ясненнь, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" в частині визначення розміру завданої моральної шкоди.

За змістом роз'яснень, наведених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (ст.ст. 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди посилався на те, що завдана йому моральна шкода полягає в душевних стражданнях, завданих у зв'язку із пошкодженням його майна та неможливістю експлуатувати належний йому автомобіль.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ураховуючи характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, а також вимоги розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди, зменшивши розмір грошового відшкодування моральної шкоди з 15 000 грн. до 5000 грн.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року в частині стягнення витрат на відшкодування послуг таксі скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені позову.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшити розмір моральної шкоди, що стягнута з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, з 15000 грн. до 5000 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова