Провадження № 2/369/1184/17
РІШЕННЯ

Іменем України

18.09.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Водала А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Терра банк», відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, третя особа ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним акту та визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом Свої вимоги мотивував тим, що він був власником 3/10 частин земельної ділянки площею 2,2610га, яка знаходиться на території Тарасівської сільської ради. Інша 7/10 частин належить ОСОБА_2 Дана земельна ділянка була передана в іпотеку ЗАТ «Інвест-Кредит банк», правонаступником якого ПАТ «Терра Банк» у якості забезпечення виконання кредитних договорів, укладеного 25 грудня 2007 року між ЗАТ «Інвест-Кредит банк» і ОСОБА_1С та 25 грудня 2007 року між ЗАТ «Інвест-Кредит банк» і ОСОБА_2 Свої зобовязання за кредитним договором він виконав у повному обсязі та погасив заборгованість за кредитним договором, що підтверджено довідкою. Але ПАТ «Терра Банк» у порушення вимог чинного законодавства звернулось до приватного нотаріуса, яким вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на іпотечне майно, в тому числі 3/10 частин, що належать йому на праві власності, та заявою стягувача було відкрито виконавче провадження. За його позовом, рішенням районного суду даний виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню. При цьому у судовому рішенні було встановлено, що він не має заборгованості по кредитному договору. У подальшому постановою суду було визнано протиправною та скасовано постанову ВДВС в частині відкриття виконавчого провадження по зверненню стягнення на його частину земельної ділянки, а також інші дії та рішення державного виконавця в частині його земельної ділянки. Свої діями відповідачі грубо порушили норми чинного законодавства та його права, тому для відновлення його порушених прав слід визнати за ним право власності на дану земельну ділянку.

Просив суд визнати недійсним та скасувати акт №372-11/2 від 28 грудня 2011 року Відділу примусового виконання рішень ДВС України державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки; визнати за ним право власності на 3/10 земельної ділянки загальною площею 2,2610 га, що розташована за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада, кадастровий номер :01:031:0100.; судові витрати покласти на відповідачів.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов.

У судовому засіданні представник ПАТ «Терра Банк» проти позову заперечував. Просив суд відмовити в задоволенні позову, а також в частині позовних вимог провадження закрити, оскільки спір неповинен розглядатись в цивільному провадженні.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання представник ВДВС Державної виконавчої служби України, та ОСОБА_2 не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що 25 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Інвест-Кредит банк» (правонаступником якого є ПАТ «Терра Банк») укладено кредитний договір №47-Ф/07/04, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 1 767 000 грн.

25 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «Інвест-Кредит банк» укладено кредитний договір №47-Ф/07/04, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 7 711 815,00 грн.

За ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

За ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статтею 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором не виконала, у звязку з чим утворилась заборгованість.

25 грудня 2007 року у якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ЗАТ «Інвест-Кредит банк» було укладено договір іпотеки.

Відповідно до п.1.1 договору, в іпотеку передано земельну ділянку площею 2,2610 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада: загальною площею 1,1305 га, кадастровий номер :04:001:0029, та загальною площею 1,1304га, кадастровий номер :04:001:0030.

Іпотекодавці передали в іпотеку земельну ділянку в наступних частках: ОСОБА_1 3/10 часток земельних ділянок (площею 0,67827га) та ОСОБА_2 7/10 часток земельних ділянок (площа 1,58263га).

П.3 договору іпотеки сторони погодили, що у випадку не виконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобовязання в цілому або в частині, а також в інших випадках, передбачених цим договором та кредитним договором або чинним законодавством, іпотеко держатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в порядку, передбаченим цим договором та чинним законодавством.

Відповідно до вимог ст. ст. 589, 590 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін).

Відповідно до положень ст. ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувана; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.

Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.

Обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку», статтею 590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.5 вказаної норми, якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставо держателя.

Аналогічні положення визначені нормами Закону України "Про іпотеку" та Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень.

П. 4 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання умов кредитного договору, в тому якщо у момент настання строку виконання зобовязань за кредитним договором, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, якщо ця інформація або документи, надані іпотекодавцями при укладенні цього договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцями умов даного договору, а також у інших випадках, передбачених кредитним договором.

При цьому сторони визначили, що кредитний договір це кредитний договір №47-Ф/07/04 від 25 грудня 2007 року, укладений між іпотекожерожателем та ОСОБА_2, та кредитний договір №48-Ф/07/04 від 25 грудня 2007 року, укладений між іпотекожерожателем та ОСОБА_1, а також усі додаткові угоди, додатки, зміни та доповнення до них, які чинні на момент укладення цього договору та можуть бути укладені в майбутньому. А зобовязання зобовязання іпотекодавців, що випливають з кредитного договору, а також цього договору (п.1, 2 розділ «Терміни та тлумачення»).

Відповідно до п.4.2 договору іпотеки звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

22 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог кредитора, а саме на земельну ділянку площею 2,2610га, кадастровий номер :01:031:0100, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належить на праві власності в наступних частках: 3/10 частини ОСОБА_5 та 7/10 частин ОСОБА_2

17 грудня 2010 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 відкрито виконавче провадження.

28 грудня 2011 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_7 був виданий акт № 372-11/2 про реалізацію предмета іпотеки. Відповідно до вказаного акту було встановлено, що відбулись прилюдні торги з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону «Про іпотеку», Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» та відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року №68/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 за №745/4038.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 визнано таким, що не підлягає виконанню.

Дане рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року.

Тому суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять докази того, що виконавчий напис нотаріуса ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, вчинений з порушенням вимог законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про відкриття виконавчого провадження від 17.12.2010 ВП№23356505 в частині звернення стягнення на земельну ділянку площею 2,2610 га кадастровий номер земельної ділянки - :01:031:0100, яка розташована за адресою :Київська область, Києво-Святошинський р-н, Тарасівська сільська рада, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка належить на праві власності в наступних частках: 3/10 належить ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Комсомольськ, Полтавської області, місце роботи невідоме, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер: 9; визнано протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про стягнення з боржника виконавчого збору від 02.12.2012 ВП№23356505 в частині стягнення з ОСОБА_1 суми виконавчого збору у розмірі 724423, 88 грн.; визнано протиправною та скасувано постанову відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про повернення виконавчого документа стягувачеві від 07.02.2012 ВП№23356505 в частині, що стосується ОСОБА_1 Сергійовича.

Ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пленум ВС України у п. 7 постанови N 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення в цивільній справі» наголошує, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Оскільки при розгляді даної справи ні ПАТ «ТерраБанк», ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 участі не приймала, тому обставини встановлені даним рішенням суд до уваги небере при вирішенні спору. Крім того, дана постанова при обґрунтуванні висновків містить посилання на заочне рішення Печерського районного суду м.Києва, яке на даний час є скасоване. Доказів на підтвердження своїх доводів щодо недійсності та скасування оскаржуваного акту позивач суду не надав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно розяснення п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом із тим позивачем не доведено, що виданий йому державний акт було втрачено і відмовлено у видачі нового свідоцтва про право власності на земельну ділянку, тобто що з даного приводу існує спір із органами державної влади. Заявлений позов ОСОБА_1 обґрунтовував саме тим, що він є власником спірної земельної ділянки, яка вибула із його власності поза його волею, та просив захистити його право власності як порушене. Відтак, суд вважає додаткове визнання права власності таким, що не ґрунтується на вимогах закону, утворює подвійність і є надмірним способом захисту.

Встановлено, що ОСОБА_3 на час вирішення спору є власником земельної ділянки площею 0,6783га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:031:5046, що знаходиться на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 набула права на земельну ділянку з порушенням чинного законодавства. Зважаючи на що, позовні вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку в даному спорі є неналежним способом захисту та не можуть бути задоволені.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року N 898-IV, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із ч. 3 ст. 33, ст. 35 цього Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 316, 317, 318, 319, 321, 325, 373, 374 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 169, 212, 213, 215, 224-226, 292, 294 ЦПК України,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Терра банк», відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, третя особа ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним акту та визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич