Справа № 297/2839/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.,

за участю секретаря - Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 28 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог: державний нотаріус Берегівської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про виключення майна зі складу спадщини, визнання попереднього договору дійсним, визнання права власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 у листопаді 2016 року звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1, в якому просила: - виключити земельну ділянку, що знаходиться за адресою Закарпатська область, на території міської ради, за межами населеного пункту, площею 0,9932 га., кадастровий номер :03:002:0050, зі складу спадщини, що відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_4, померлого 15 березня 2016 року; - визнати дійсним попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 15 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2; - визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою Закарпатська область, на території міської ради, за межами населеного пункту, площею 0,9932 га, кадастровий номер :03:002:0050.

Позов мотивувала тим, що 15.08.2014 між позивачкою та померлим ОСОБА_4 був укладений попередній договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, згідно якого сторони зобовязуються в порядку і на умовах, встановлених попереднім договором у строк до 17 години 01 березня 2016 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки та під час підписання основного договору покупець, ОСОБА_2, має сплатити продавцю, ОСОБА_4, вартість обєкту купівлі-продажу в сумі 48 000 гривень. Позивачка зазначила, що після укладення попереднього договору виплатила ОСОБА_4 завдаток у розмірі 3000 грн. в рахунок майбутнього укладення основного договору. Через деякий час, з огляду на наявність попереднього договору, а також фактичне користування нею, позивачкою, земельною ділянкою, ОСОБА_4 звернувся до неї з проханням здійснити повний розрахунок за купівлю-продаж земельної ділянки до укладення основного договору, тому вона передала ОСОБА_4 кошти у розмірі 45000 грн. Крім цього, позивачка зазначала, що на підтвердження свого наміру передати їй у власність земельну ділянку 02.09.2014 ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого заповів вищезгадану земельну ділянку їй. У звязку з хворобою спадкодавця укласти основний договір купівлі-продажу 01.03.2016 року і до дня його смерті 15.03.2016 не вдалося.

Звернувшись 16 серпня 2016 року до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 з метою оформлення спадщини, позивачка дізналась, що оформити спадщину на неї на вищевказану земельну ділянку не має можливості, оскільки незадовго до смерті, а саме 11 лютого 2016, ОСОБА_4 склав новий заповіт, яким все своє майно заповів відповідачці ОСОБА_1, яка відмовилась вирішити дане питання мирно. Посилаючись на положення Цивільного кодексу України, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач просила задовольнити позов та стягнути з відповідачки судові витрати - витрати на правову допомогу у розмірі 6 325 грн. і судовий збір.

Рішенням Берегівського районного суду від 28 липня 2017 року позов задоволено. Виключено зі складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4, який помер 15 березня 2016 року, земельну ділянку, що розташована за адресою Закарпатська область, на території міської ради, за межами населеного пункту, площею 0,9932 га, кадастровий номер :03:002:005, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Визнано дійсним попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою Закарпатська область, на території міської ради, за межами населеного пункту, площею 0,9932 га, кадастровий номер :03:002:005, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 витрати повязані із наданням правової допомоги у розмірі 6325 грн. та судовий збір в розмірі 1653,60 грн.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

У поясненнях щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 просила рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити. Крім того, представником апелянта до апеляційного суду було подано заяву про повернення судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, мотивовану тим, що ОСОБА_1, як законний представник дитини, яка є інвалідом з дитинства, звільнена від сплати судового збору.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток (а.с. 114, 116,117). Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не зявились в судове засідання.

Заслухавши апелянта, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Таким вимогам закону рішення місцевого суду не відповідає.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу спірного майна, позивач довела факт виконання істотних умов договору та провела розрахунок за продаж земельної ділянки.

Проте з таким висновком місцевого суду погодитися не можна.

Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Так, у матеріалах справи міститься Попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15 серпня 2014 року, складений у простій письмовій формі, відповідно до якого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зобовязались до 17 години 01 березня 2016 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою Закарпатська область, на території міської ради, за межами населеного пункту, площею 0,9932 га, кадастровий номер :03:002:0050, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (а.с. 15-17).

02 вересня 2014 року ОСОБА_4 склав заповіт на випадок своєї смерті, згідно якого належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,9932 га, що розташована за адресою Закарпатська область, на території міської ради, за межами населеного пункту, кадастровий номер :03:002:0050 заповів ОСОБА_2 в цілому (а.с. 18).

Позивач стверджує, що після укладення попереднього договору купівлі-продажу ОСОБА_4 отримав від неї завдаток в розмірі 3000 грн. в рахунок майбутнього укладення основного договору, та 02 вересня 2014 року спадкодавець отримав від позивачки 45000 грн. як повний розрахунок за земельну ділянку, що підтверджується розпискою та показами свідків.

11 лютого 2016 року ОСОБА_4 склав новий заповіт на випадок своєї смерті, згідно якого все своє майно заповів відповідачці ОСОБА_1 (а.с. 21).

Згідно інформації приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, до 17.45 год. 01.03.2016 ОСОБА_4 в нотаріальну контору для укладення договору купівлі-продажу не зявився, необхідні документи не надав (а.с.22)

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер 15 березня 2016 року (а.с. 20).

16.08.2016 ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, який залишив заповіт на її імя, посвідчений нотаріусом 02.09.2014 за реєстровим № 5054 (а.с. 18, 23).

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 також звернулась і відповідач.

Так, позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги, посилалась на положення ст. ст. 218, 220 ЦК України, згідно яких якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним; якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.

Цією нормою встановлено обовязок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Примусове виконання зобовязання в натурі суперечить принципу вільного волевиявлення учасника правочину та вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобовязання за попереднім договором.

Відповідно до ч.3 ст. 635 ЦК України зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором.

Припинення зобов'язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, визнання такого договору дійсним, виконання обов'язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов'язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За правилами ч. 2 ст. 220 ЦК України у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Зазначена частина 2 статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала Попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 15 серпня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі, а також вказувала про здійснення розрахунку за цим договором. Проте договір купівлі-продажу земельної ділянки сторонами не було вчинено.

Укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Навпаки, внаслідок не укладення основного договору зобовязання, встановлене попереднім договором припиняється, і судом не може бути визнано укладеним та дійсним договір, щодо якого не дотримана передбачена законом письмова форма.

Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 (справа №6-226цс14).

Зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку, що в силу положень ст. ст. 640, 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки не є укладеним, а договір, який не було вчинено у передбаченій законом письмовій формі, не може визнаватись дійсним у судовому порядку на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. А отже й правові підстави для виключення земельної ділянки, вказаної позивачем, зі складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, та визнання за позивачем права власності на таке нерухоме майно - відсутні.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Щодо заяви представника апелянта про повернення судового збору, сплаченого ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги, судова колегія зазначає наступне. Посилання заявника на те, що ОСОБА_1 як законний представник дитини-інваліда звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", є безпідставними, оскільки такі особи звільняються від сплати судового збору у справах, пов'язаних із захистом прав та законних інтересів дітей-інвалідів. Проте у даній справі ОСОБА_1 діє у власних інтересах як спадкоємець померлого ОСОБА_4

В той же час, відповідно до ст. 88 ЦПК Україні, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо апеляційний суд ухвалює нове рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в 1818,30 грн. (а.с.95), який слід стягнути на користь апелянта з позивача.

Керуючись ст.ст. 304, 307, п.п.1,3 ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Берегівського районного суду від 28 липня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виключення майна зі складу спадщини, визнання попереднього договору дійсним, визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1818,30 грн. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча Судді: