У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДемяносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Орендного підприємства - Українського головного орендного підприємства по інженерних та екологічних розвідуваннях для будівництва «Укрбудрозвідування», третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання недійсним акта встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, за касаційною скаргоюОСОБА_6 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року,
в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що він згідно з договором купівлі-продажу від 22 серпня 2013 року є власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_4. Вказував, що відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 01 листопада 1955 року № 1434 землекористувачам цього будинку надано у користування земельну ділянку площею 873 кв. м.

Він мав намір подати заяву до Київської міської ради про передачу йому у власність у межах норм безоплатної передачі земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,873 га. Проте під час підготовки документів йому стало відомо, що земельна ділянка зменшилася на 73 кв. м, а у землекористувачів суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, збільшилася на 73 кв. м згідно з даними земельного кадастру.

Зазначав, що при проведенні інвентаризації земельних ділянок кварталу у 1993 році відповідачем складено акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки у натурі від 15 грудня 1993 року, на його думку, з порушенням чинного законодавства, при цьому невірно складено абрис земельної ділянки, внаслідок чого до земельного кадастру внесені неправдиві відомості.

Просив визнати недійсним акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки у натурі від 15 грудня 1993 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що право власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_6 набув 22 серпня 2013 року, а акт встановлення зовнішніх меж земельної ділянки був складений 15 грудня 1993 року за участю попередніх користувачів земельної ділянки та узгоджений з ними. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих порушення його прав оспорюваним актом.

Судами встановлено, що 22 серпня 2013 року згідно з договором купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шаповаленком А.І. за реєстровим № 5689, ОСОБА_6 придбав Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_4, площею 34,9 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_4.

У п. 3 цього договору зазначено, що відчужувана Ѕ частини житлового будинку розташована на території земельної ділянки площею 0,036 га (а. с. 6).

15 грудня 1993 року начальником Орендного підприємства «Укрбудрозвідування» ОСОБА_8 у присутності землекористувача ОСОБА_9 та землекористувачів суміжних земельних ділянок ОСОБА_10 (АДРЕСА_2), ОСОБА_11 (АДРЕСА_3), ОСОБА_12 (АДРЕСА_4), ОСОБА_13 (АДРЕСА_5) складений акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки у натурі, претензій при встановленні існуючих меж землекористування не виявлено (а. с. 10).

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересі судом.

З огляду на ці положення законодавства суд захищає тільки ті права, які особа набула і які порушуються, не визнаються або оспорюються, у спосіб, визначений законом.

Звернувшись із даним позовом до суду, ОСОБА_6 вказував, що актом встановлення існуючих зовнішніх меж від 15 грудня 1993 року порушено його право на земельну ділянку площею 73 кв. м.

Проте, як правильно зазначили суди, позивач придбав частину житлового будинку у 2013 році, оспорюваний акт складений у грудні 1993 року за участю попередніх землекористувачів земельної ділянки, відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України до нього перейшло право користування земельною ділянкою у межах, що перебуває у користуванні попередніх власників житлового будинку, відтак позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його прав цим актом.

Крім того, як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу від 22 серпня 2013 року, Ѕ частини житлового будинку розташована на території земельної ділянки, площею 0,036 га, відтак суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.В. Дем'яносов
Судді: А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак