Справа № 729/533/16-ц Провадження № 22-ц/795/1261/2017 Головуючий у I інстанції Демченко Л. М. Доповідач - Висоцька Н. В.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 липня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

із секретарями Шкарупою Ю.В., Зіньковець О.О.,

за участю: представників Комунального лікувально-профілактичного закладу «Бобровицька центральна районна лікарня» Мойко В.М., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального лікувально-профілактичного закладу «Бобровицька центральна районна лікарня» на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 10 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального лікувально-профілактичного закладу «Бобровицька центральна районна лікарня» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі КЛПЗ «Бобровицька центральна районна лікарня» просить скасувати рішення Бобровицького районного суду від 10.05.2017, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до КЛПЗ «Бобровицька центральна районна лікарня» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування наявності підстав для скасування рішенння суду першої інстанції заявник посилається, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права.

За доводами скарги, судом не враховано, що на момент видання наказу про звільнення позивача жодних законодавчих актів, які б регламентували процес увільнення від роботи працівника на період проходження військової служби під час мобілізації, не було.

В скарзі заявник посилається на те, що позивача було звільнено з роботи для проходження строкової військової служби на підставі його особистої заяви. Посилається, що ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» не ототожнюються поняття «строкова військова служба» та «військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період», а тому посилання суду на ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент звільнення) є невірним, оскільки в ній немає жодного слова про осіб, призваних на строкову службу, а йдеться лише про працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом.

Незаконність оскаржуваного рішення суду заявник обґрунтовує тим, що на момент звільнення позивача (03.04.2015) п. 3 ст. 36 КЗпП України діяв в редакції: «3) призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на невійськову (альтернативну) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше року», а тому у відповідача не було жодних підстав для збереження за позивачем його місця роботи та середнього заробітку.

Позивач та його представник в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача та його представника такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, представників відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_3 наказом КЛПЗ «Бобровицька центральна районна лікарня» № 62 від 28.07.2014 було прийнято на посаду сестри медичної стаціонару неврологічного відділення (а.с. 9).

Згідно повістки Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача було повідомлено, що згідно із ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_3 підлягає призову та зобов`язаний з`явитися 06.04.2015 в районний військовий комісаріат, що знаходиться в м.Борзна Чернігівської області (а.с. 12).

03.04.2015 наказом КЛПЗ «Бобровицька ЦРЛ» №32 позивача було звільнено з роботи для проходження строкової військової служби на підставі п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України; виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та вихідну грошову допомогу в розмірі двох мінімальних заробітних плат (а.с. 10).

З довідки військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2016 № 1122 вбачається, що солдат с/с ОСОБА_3 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 з 09 квітня 2015 року (а.с. 13).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем строк для звернення до суду з вказаним позовом пропущено з поважних причин, та оскільки позивач був призваний на військову службу під час проведення мобілізації, яка проводилась в Чернігівські області на час дії особливого періоду і на нього поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи та середній заробіток.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Указом Президента «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року (затверджено Закон України від 15 січня 2015 року №113-VІІІ) була оголошена та проводилась протягом 2015 року часткова мобілізація у три черги протягом 210 діб від дня набрання чинності цим Указом.

Згідно з наказом від 03.04.2016 № 32 КЛПЗ «Бобровицька ЦРЛ» ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу.

Судом встановлено, що із копії наказу про звільнення за підписом головного лікаря Тодоріко Ф.О. вбачається, що підставою для звільнення послужила заява ОСОБА_3 та повістка з військового комісаріату.

Так, у квітні 2015 позивач отримав повістку про його призов на строкову військову службу у зв`язку з чим його було зобов`язано перед відправкою у війська розрахуватися з роботи. Що останнім і було зроблено.

Підставою для звільнення працівника є призов або вступ працівника на військову службу, крім призову під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Водночас з 01 квітня 2014 року ст. 119 КЗпП України гарантує, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток. Такі ж гарантії було зазначено в ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Таким чином, починаючи з 01 квітня 2014 року працівники, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, не підлягають звільненню. В даному випадку мобілізованих потрібно увільняти від роботи (звільняти від виконання посадових обов`язків) на підставі ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», про що, відповідно, має видаватися наказ по підприємству.

Зазначені гарантії розповсюджуються на всіх працівників, призваних на військову службу під час мобілізації, та на працівників, які вступили на військову службу під час мобілізації за особистим бажанням (тобто, добровольці). Відмова роботодавця від скасування наказу про звільнення працівника у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації та/або невиплата середньої заробітної плати є порушенням законодавства про працю і тягне за собою відповідальність, передбачену законодавством (кримінальну, адміністративну та дисциплінарну).

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 1 статті 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених обов`язок і «Про альтернативну (невійськову) службу», "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію; нормативно-правовий акт № 3543-XII від 21.10.1993 "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені, і почали діяти з 08 лютого 2015 року, відповідно до Закону України від 15 січня 2015 № 116-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду».

Відповідно до частини 1 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції, яка діяла на час призову та звільнення позивача з роботи) призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Згідно з частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановивши, що ОСОБА_3 був призваний до військової служби, дійшов обґрунтованого висновку, що на нього розповсюджуються гарантії та компенсації передбачені для громадян, які відповідно до статті 119 КЗпП України надані працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та якими надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів, проте звільнений з роботи з порушенням встановленого законом порядку, що є підставою для поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що передбачено ст. 235 КЗпП України.

Доводи скарги, що ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» не ототожнює поняття «строкова військова служба» та «військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період», а тому посилання суду на ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент звільнення) є невірним, оскільки в ній немає жодного слова про осіб, призваних на строкову службу, а йдеться лише про працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі, що на момент звільнення позивача (03.04.2015) п. 3 ст. 36 КЗпП України діяв в редакції: «3) призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на невійськову (альтернативну) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше року», а тому у відповідача не було жодних підстав для збереження за позивачем його місця роботи та середнього заробітку, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Колегія апеляційного суду відхиляє доводи, що судом першої інстанції не було з`ясовано чи була задіяна військова частина, де проходив службу позивач у антитерористичній операції та чи була вона переведена на особливий режим, оскільки на вимогу суду апеляційної інстанції військова частина НОМЕР_1 18.07.2017 надала відповідь, згідно якої повідомлено лише дані щодо проходження військової служби та звільнення позивача в запас. Підстави для поновлення строку звернення з позовом до суду першої інстанції є обгрунтованими, враховуючи, що позивач проходив військову службу, послугами адвоката скористався 12.04.2016 та звернувся до суду 23.05.2016.

З врахуванням положень ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Так під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представники відповідача посилались, на допущену помилку при здійсненні розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу, а саме здійснення розрахунку з 03.04.2015, проте судом здійснено розрахунок в межах одного року, і зазначення початку періоду не вплинуло на розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, і з врахуванням наданих довідки про доходи № 373 від 05.07.2017 та розрахунку середнього заробітку ОСОБА_3 за період з 04.04.2015.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Комунального лікувально-профілактичного закладу «Бобровицька центральна районна лікарня» відхилити.

Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.
Головуючий:Судді: