АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1095/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 30, 34 Олійник М. Ф.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВініченка Б. Б.
суддівБондаренка С. І., Новікова О. М.
при секретаріЛюбченко Т. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 20 березня 2017 року у справі за позовом ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що 10.01.2013 року ОСОБА_6 було прийнято на роботу до філії «Гаврилівський птахівничий комплекс «ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону «Ісузу НОР 71Р», н/з НОМЕР_1, автоколони № 3 транспортного департаменту з 11.01.2013 року та за його згодою доручено виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня згідно з наказом № 30 КА/к-п.

Позивач зазначає, що робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м'ясопродукції) згідно з видатковими (товарно-транспортними) накладними та актами прийому-передачі. Відповідно до обов'язків і посади, яку займав відповідач і роботи які він виконував у ТОВ «Комплекс Агромарс» входять до Переліку посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей переданих ім. для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженому Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС 28.12.1977 року № 447/24.

Як вказує позивач з відповідачем було укладено договори про повну матеріальну відповідальність за № 378-В, № 378-Е від 11.01.2013 року та за № 243-Е, № 243 -В від 01.02.2014 року.

Відповідно до договорів відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Протягом всього часу роботи відповідача на посаді водія-експедитора автоколони № 3 автотранспортного парку відповідач неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясопродукцію для доставки її в пункт призначення згідно видаткових (товарно-транспортних) накладних, накладних на переміщення, проте під час перевірки продукції контрагентам позивача виявилася нестача, що підтверджується актами прийому-передачі та (або) актами про розбіжності. Відповідно до актів прийому-передачі кількість продукції, зазначених в них, не відповідає фактичній кількості продукції згідно з товарно-транспортними накладними.

Крім того, на кожній видатковій (товарно-транспортній) накладній є підпис відповідача який засвідчує факт прийняття товару ( м'ясопродукції) до перевезення, в об'ємі та вигляді зазначених в накладних, а відповідно до актів прийому-передачі продукції, встановлено, що кількість, привезеного контрагентам товару менша ніж у накладній. На кожному акті прийому-передачі продукції є підпис відповідача, який засвідчує факт згоди останнього про недовезення ним м'ясопродукції контрагентами позивача.

Відповідач не виконав належним чином покладені на нього обов'язки, внаслідок чого позивач зазнав значних матеріальних збитків.

Розмір збитків від недовозів м'ясопродукції у загальній сумі становить 21 846 грн. 71 коп., що підтверджується відомістю недовозів по водіям.

Позивач зазначає, оскільки з відповідачем укладено договір, а матеріальні цінності передавалися йому за разовими документами, відповідач несе матеріальну відповідальність у повному обсязі заподіяної позивачу шкоди.

Наказом № 830КА/к-з від 27.08.2015 року ОСОБА_6 було звільнено за власним бажанням. Шкоду в добровільному порядку відшкодовувати відповідач не бажає.

З таких підстав позивач просив суд стягнути з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» суму завданих збитків у розмірі 21 430 грн. 09 коп. та судові витрати.

В серпні 2016 року ТОВ «Комплекс Агромарс» подало до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просило суд стягнути з ОСОБА_6 на свою користь суму збитків у розмірі 19 324 грн. 16 коп. та судові витрати.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 20 березня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» 19 324 грн. 16 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» судовий збір в сумі 1 378 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 посилаючись на неповне з'ясування усіх обставин, що мають значення для справи, на порушення судом норм матеріальних права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно з вимогами п. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що у зв'язку з укладеним між сторонами договором про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_6 зобов'язаний відшкодувати підприємству повну вартість шкоди завдану з його вини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 1 КЗпП України визначено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Так, відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

З роз'яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" вбачається, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до наказу № 30 КА/к-п від 10.01.2013 року ОСОБА_6 був прийнятий на роботу на посаду водія автофургону «Ісусу НОР 71 Р», н/з НОМЕР_2, автоколони № 3 транспортного департаменту з 11.03.2013 року та за його згодою доручено виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0.25 посадового окладу експедитора.

11.01.2013 року з відповідачем були укладені договори про повну індивідуальну відповідальність за № 378-В, 378-Е, а 01.02.2014 року - за № 243-В, 243 -Е, відповідно до умов яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобіля та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що суд розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Перелік посад і робіт, що заміщаються та виконуються працівниками з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування у процесі виробництва» затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС №447/24 від 28 грудня 1977 року, (зі змінами та доповненнями , внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року № 259/16-59) посада експедитора з перевезення вантажів передбачена в даному Переліку посад, з якими можливо укладати договори про повну матеріальну відповідальність. До трудових обов'язків відповідача належало отримання для доставки, доставка, перевезення та передача переданих йому, згідно видаткових накладних, матеріальних цінностей (м'ясопродукції).

Оскільки відповідач погодився із усіма умовами вказаних договорів і матеріальні цінності йому передавалися з разовими документами (товарно-транспортні накладні), тобто відповідач може нести матеріальну відповідальність у повному обсязі.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що в супереч чинному законодавству з відповідача здійснювалося відрахування 20 % заробітної плати в погашення матеріальних збитків не можна взяти до уваги.

Так, розмір збитків, на підставі ст. 135-3 КЗпП України визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу, згідно з установленими нормами.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсування матеріальних цінностей, розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

З урахуванням вказаної норми, бухгалтерією позивача визначено розмір збитків, завданих йому відповідачем від недовозів м'ясопродукції у загальній сумі 19 324 грн. 16 коп., що підтверджується відомістю недовозів по водіям (т. 1 а/с 27-32), довідкою про стан заборгованості заподіяної матеріальної шкоди ОСОБА_6, інформацією щодо кількості убутку м'ясопродукції перевезеної водієм ОСОБА_6 за період з 13.12.2014 року по 19.07.2015 року.

За правилами ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженнями вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Також не варте уваги посилання апелянта в апеляційній скарзі на недоведеність вини відповідача у завданих ним підприємству збитків, оскільки всі акти прийому-передачі та (або) акти про розбіжності (акти нестачі (недовозів) м'ясопродукції разом з видактовими (товарно-транспортними) накладними, накладними на переміщення, після доставки м'ясопродукції контрагентам позивача, здаються водіями-експедиторами на склад м'ясопрдукції, а потім до бухгалтерії.

Відомості недовозів по водіям-експедиторам формуються виключно у бухгалтерській програмі 1С: підприємство і перерахування нестачі м'ясопродукції здійснюється із врахуванням норм природних втрат ваги відповідно до Наказу Міністерства торгівлі СРСР за № 339 від 29.12.1984 «Про норми природного убутку і відходів продовольчих товарів у торгівлі».

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що позивач звернувся до суду поза межами річного строку, передбаченого для звернення до суду власника, або уповноваженого ним органу в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, спричиненої підприємству, то колегія суддів не погоджується з такими твердженнями апелянта, виходячи з наступного.

Так, нестача продуктів виникла у період з грудня 2014 року по липень 2015 року та в цей же період позивачем було видано накази про відшкодування збитків, останній із яких датований 20 липня 2015 року. Відповідач був звільнений 27 вересня 2015 року, в результаті чого, з урахуванням всіх утримань, було визначено остаточну невідшкодовану суму збитків, а тому і річний строк звернення з вказаним позовом повинен рахуватися з цієї дати. З вказаним позовом до суду ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулось в березні 2016 року, що не суперечить та не порушує вимог ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

При цьому колегією суддів враховується той факт, що відповідно до ч. 2 ст. 136 КЗпП України відповідач погодився з відрахуваннями з його заробітної плати суми збитків та його розміром, а відтак був відсутній трудовий спір.

Щомісячно сплачуючи завдану шкоду до дня його звільнення з роботи фактично переривав строк звернення позивача з даним позовом до суду.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, і ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність ухваленого рішення. Підстав для скасування рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, п. 1 ст. 308, ст. ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили одразу після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий :

Судді :