АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження 22-ц/796/5725/2017 Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання сторони не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати за ним право власності на нерухоме майно - нежиле приміщення АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00.

Позивач посилається на те, що 23.11.2015 року ним було передано відповідачу в борг кошти у сумі 400 000,00 грн. На підтвердження факту отримання коштів відповідач підписав відповідну розписку, згідно якої зобов'язався повернути борг в сумі 400 000,00 грн. до 23.05.2016 року. Однак, в порушення умов договору, борг повернуто не було. З метою врегулювання боргових зобов'язань 08.11.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про врегулювання боргових зобов'язань, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3000 та Договір про внесення змін до Договору про врегулювання боргових зобов'язань. Згідно умов даного договору, відповідач визнав наявність заборгованості та зобов'язався в строк до 15.11.2016 року її погасити, та у разі не погашення заборгованості боржник зобов'язався передати кредитору згідно акту-приймання належне йому на праві власності нерухоме майно: нежиле приміщення №9 (в літ. Б) цокольного поверху, загальною площею 22, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00. Відповідач прийняті на себе зобов'язання не виконав та не погасив наявну заборгованість, що є підставою для набуття позивачем на підставі статті 392 ЦК Україниправа власності на зазначене нежиле приміщення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 23.11.2015 року ОСОБА_3. позичив у ОСОБА_1 400 000,00 грн., про що написав розписку. Згідно розписки строк повернення коштів - 23.05.2016 року.

08.11.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. було укладено Договір про врегулювання боргових зобов'язань, згідно якого боржник підтверджує та визнає наявність перед кредитором борг у сумі 400 000,00 грн., який зобов'язується погасити до 15.11.2016 року включно.

Відповідно до п.2 Договору, в разі не погашення чи не своєчасного погашення боргу, з метою припинення боргового зобов'язання та погашення боргу в порядку відступного боржник зобов'язується за договором про припинення зобов'язання переданням відступного, що складається із відкладальною умовою передати кредитору належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення №9 (в літ. Б) цокольного поверху, загальною площею 22,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Згідно п.6 Договору, право власності кредитора на нерухоме майно, визначене в п.2 цього договору, виникає на підставі умови про припинення боргового зобов'язання, переданням відступного кредитору, згідно норм ст.334 ЦК України після набрання чинності договору про припинення зобов'язання переданням відступного.

18.11.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. було укладено договір про внесення змін до договору про врегулювання боргових зобов'язань, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 08 листопада 2016 року за реєстровим №3000.

Відповідно до п.4 договору, пункт 6 Договору про врегулювання боргових зобов'язань викладено у наступній редакції: «право власності кредитора на нерухоме майно, визначене в п.2 цього договору, виникає на підставі умови про припинення боргового зобов'язання, переданням відступного кредитору, згідно норм ст.334 ЦК України після набрання чинності Акту приймання-передачі нерухомого майна в порядку відступного».

Крім того, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. було укладено Акт приймання-передачі нерухомого майна.

Згідно п.1 Акту, боржник в порядку та на умовах Угоди про врегулювання боргових зобов'язань передає кредиторові з метою припинення боргового зобов'язання та погашення боргу в порядку відступного належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення АДРЕСА_1 який набутий ним на підставі Договору дарування, серія та номер: 5519 від 31.08.2007 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ЕЕЕ 925929 №25062400.

Відповідно до п. 2 Акту, сторони погодили, що даний акт приймання-передачі нерухомого майна складений із відкладальною умовою та набирає чинності 16 листопада 2016 року у випадку відсутності повного виконання боржником боргового зобов'язання у строк до 15 листопада 2016 року.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За умовами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як встановлено судом, позивач не є власником зазначеного майна та нормами діючого законодавства чітко передбачені підстави визнання та набуття права власності, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не позбавлений права в досудовому порядку вирішити питання переходу права власності на нежитлове приміщення в рахунок погашення заборгованості за договором позики та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За загальним правилом, встановленим статтею 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Враховуючи, що за змістом статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Аналогічна позиція викладена в правових висновках Верховного Суду України, наведених в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1732цс15 та в постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 фактично набув право власності на нерухоме майно на підставі Угоди про врегулювання боргових зобов'язань та Акту приймання - передачі нерухомого майна в порядку відступного, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки стаття 392 ЦК України, на яку, як на підставу обґрунтованості заявлених позовних вимог посилається ОСОБА_1 не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на час звернення з позовом ОСОБА_1 фактично не являється власником спірного майна.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що Угода про врегулювання боргових зобов'язань та Акт приймання - передачі нерухомого майна сторонами не оскаржується, відповідач визнає факт наявності заборгованості, що підтвердив у своїй заяві до апеляційного суду про визнання позову, тобто спір між сторонами відсутній, а тому позивач може в досудовому порядку вирішити питання оформлення права власності на нежитлове приміщення в рахунок погашення заборгованості за договором позики.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді