АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 661/4772/15-ц Головуючий в І інстанції Ведяшкіна Ю.В. Номер провадження 22-ц/791/1514/17 Доповідач: Пузанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Фурман Т.Г.,
секретарЧертков Б.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні справу за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 23 лютого 2017 року,

встановила :

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, зазначаючи, що 08 травня 2007 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого їй надано кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 29 500 доларів США строком до 25 травня 2017 року включно на придбання житлової нерухомості, та 3103 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08 травня 2007 року сторонами укладено договір іпотеки та договір поруки з ОСОБА_6

Вважаючи, що зазначений кредитний договір укладений із суттєвими порушеннями істотних умов договору, встановлених законодавством України, зокрема п. 4 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами», з використанням елементів нечесної підприємницької практики, та грубо порушує охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси її як споживача фінансових послуг, і водночас завдає значної шкоди, позивачка просила в силу ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 230 ЦК України визнати його є недійсним.

Крім того вважає, що строк її звернення до суду із зазначеним позовом не пропущено, оскільки про невідповідність дій відповідача і підписаного нею правочину вимогам чинного законодавства вона довідалась тільки після ознайомлення зі складеним 05 листопада 2015 року висновком експерта.

Рішенням суду від 23 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору, який вчинений під впливом обману щодо істотних умов договору, а також за відсутності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації щодо умов кредитування і ціни фінансової послуги, недійсним, не відповідають обставинам справи та суперечать положенням чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили. В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_7 доводи скарги не визнала, рішення суду просила залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 08 травня 2007 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_5 кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 08 травня 2008 року по 25 травня 2017 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 29500 доларів США на придбання житлової нерухомості, а також у розмірі 3103 грн. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору (якщо позичальник самостійно не здійснить оплату чергових страхових платежів у строки, встановлені договором страхування), зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а при порушенні зобов'язань - 2,50 % на місяць на суму непогашеної в строк заборгованості.

Винагорода за надання фінансового інструменту (одноразово чи помісячно) договором не передбачена, а встановлено сплату щомісячно у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту - відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 договору (при невиконанні позичальником умов договору).

Позивачка як позичальник зобов'язалася щомісяця, у період з 10 по 17 число, надавати відповідачеві як кредитору кошти (щомісячний платіж) в сумі 455 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії.

У разі порушення позичальником термінів виплати (зокрема сплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів сплати на 120 календарних днів (п. 7.1 договору).

Вказуючи на невиконання банком вимог закону про надання їй як споживачеві інформації про істотні умови договору, зокрема щодо детального розпису сукупної вартості кредиту та графіку платежів, що призвело до приховування в договорі реальної величини відсоткової ставки, розміру сум абсолютного подорожчання кредиту та розміру сум щомісячних платежів по відношенню до узгоджених договором і свідчить про умисел банку отримувати завищену винагороду за послуги по кредитуванню, позивачка вважає, що приховуванням інформації відповідач ввів її в оману щодо відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку вона сплатила б банку, погашаючи кредит за графіком, а тому у неї було відсутнє волевиявлення на укладення кредитного договору саме на таких умовах.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини 1-3,5).

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду Україні в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення спірного договору, на порушення якої посилається позивач в обґрунтування заявленого позову, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, кредитне оформлення тощо).

У договорі про надання споживчого кредиту, серед інших умов, має зазначатися детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

У спірних правовідносинах письмова форма повідомлення позивачки перед укладенням договору споживчого кредиту про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання споживчого кредиту банком не дотримана, а детальним розписом загальної вартості кредиту для позивачки представник відповідача вважає пункти 2,6 та 7 договору, із яких вбачається, що визначений для сплати щомісячний платіж у розмірі 455 доларів США складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії.

При цьому в обґрунтування правомірності дій банку його представник посилається на відсутність на час укладення спірного договору (08 травня 2007 року) нормативних актів, якими б визначався порядок надання споживачам наведеної вище інформації.

Дійсно, постанова № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» прийнята Національним банком України 10.05.2007 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808.

Ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту, однак їх відсутність на час вчинення оспореного правочину не звільняє, на думку колегії суддів, відповідача від виконання приписів Закону України «Про захист прав споживачів» з цього приводу.

Разом з тим сам по собі факт ненадання споживачеві передбаченої ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформації про споживчий кредит не тягне за собою недійсність договору, а відповідно до наведеної норми матеріального права є підставою для покладення на кредитора відповідальності, встановленої статтями 15 і 23 цього Закону (розірвання договору, відшкодування збитків, штраф).

В той же час встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнано несправедливими умовами, які можуть бути визнаними недійсними, а статтею 19 цього Закону заборонена нечесна підприємницька практика, яка зокрема, включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

При цьому визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону).

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, яка регулює питання щодо правових наслідків вчинення правочину під впливом обману, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У пункті 20 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Позивачка наявність умислу в діях відповідача при укладенні з нею договору про надання споживчого кредиту не довела, як не довела і факт свідомого замовчування останнім обставин, які могли перешкодити вчиненню цього правочину.

Такими обставинами, щодо яких у неї була відсутня інформація, ОСОБА_5 вважає встановлені висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 07.10.2016 року № 1924 дані про те, що ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення договору складає 14,88 % (а не 10,08 % як зазначено в умовах договору), а сукупна вартість кредиту (абсолютне значення подорожчання кредиту) на момент укладення договору складає 24 922,71 доларів США ( що по курсу НБУ становило 125 859,69 грн.). При виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 08.05.2007 року по 09.10.2015 року - ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення договору складає 30,89 %, а сукупна вартість кредиту (абсолютне значення подорожчання кредиту) на момент укладення договору становить 227 456,62 грн. (а.с. 111-125).

Із змісту позовної заяви та пояснень представника позивачки в суді апеляційної інстанції вбачається, що саме відсутність інформації щодо сукупної вартості кредиту (абсолютного значення подорожчання кредиту) вплинуло на свідомий вибір ОСОБА_5 при укладенні з відповідачем договору про надання споживчого кредиту.

Однак умови оспореного в даній справі кредитного договору містять інформацію, яка давала позивачці можливість самостійно визначити суму грошових коштів, які вона зобов'язана повернути банку, в тому числі у вигляді відсотків, комісії, винагороди.

Так, в результаті сплати встановленого п. 7.1 кредитного договору ануїтентного платежу в сумі 455 доларів США щомісячно, зважаючи на строк повернення кредиту - 25.05.2017 року, позивачці як позичальнику належало сплатити на користь відповідача як кредитора 54 600 доларів США (455 х 120).

Таким чином, отримавши кредит в сумі 29 500 доларів США, ОСОБА_5 зобов'язалася повернути банку грошові кошти, розмір яких на 25 100 доларів США перевищує розмір кредиту.

Зазначена інформація не є такою, що приховувалася відповідачем і підстави вважати, що вона надана позивачеві в нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб відсутні, як і відсутні підстави вважати, що подорожчання кредиту в перерахунку на національну валюту відбувалося в результаті будь-якої діяльності відповідача чи за його сприяння.

З огляду на наведене, не встановивши факт навмисного введення відповідачем позивачки в оману щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін в ньому, в тому числі і щодо сукупної вартості кредиту, які вплинули на вчинення нею правочину, суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість заявлених ОСОБА_5 вимог та відмовив у їх задоволенні.

Висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню з наведених вище підстав.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач у даній справі не доводила наявність в договорі умов, з якими вона не мала реальної можливості ознайомитися перед укладенням кредитної угоди, і не оспорювала розмір кредитної заборгованості та відповідність визначеного банком до сплати щомісячного платежу умовам договору, а її посилання на порушення відповідачем при укладенні спірного договору ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечні сертифікати», які спірні правовідносини не регулюють, не може бути підставою для скасування ухваленого судом рішення, враховуючи підстави заявлених ОСОБА_5 вимог.

Рішення постановлено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Фурман