У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником - ОСОБА_4, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що наказом від 1 квітня 2003 року № 56-к вона була зарахована на посаду провідного інженера з питань технагляду служби підготовки та організації будівництва Державного комунального підприємства «Плесо», яке 20 серпня 2008 року перейменовано у комунальне підприємство «Плесо» (далі - КП «Плесо»). 1 січня 2013 року її переведено на посаду провідного інженера з підготовки виробництва виробничо-технічного відділу, а 3 грудня 2013 року - на посаду провідного інженера з підготовки виробництва відділу з питань перспективного розвитку та організації будівництва з посадовим окладом 5 980 грн.

Відповідно до наказів від 10 грудня 2015 року № 164 «Про затвердження змін організаційної структури» та 11 грудня 2015 року № 165 «Про затвердження змін штатного розпису» у зв'язку зі зміною структури та штатного розпису КП «Плесо» 16 грудня 2015 року її попереджено про наступне вивільнення із займаної посади 29 лютого 2016 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з повідомленням про заплановане вивільнення, адміністрація КП «Плесо» запропонувала їй роботу, яка не відповідала її професії та спеціальності, а саме посаду прибиральниці службових приміщень відділу матеріально-технічного та господарського забезпечення з посадовим окладом 1 860 грн.

Наказом генерального директора КП «Плесо» від 29 лютого 2016 року № 34-к/тр її звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату та відмовою від переведення на посаду прибиральниці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачка вважала, що мала переваги на залишення на роботі відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України, оскільки має двох неповнолітніх дітей, 12 років безперервної роботи, є евакуйованою в 1986 році із зони відчуження у зв'язку з аварією на Чорнобильській атомній електростанції та має посвідчення (категорія 2). Крім того, незважаючи на відмову профспілки у наданні згоди на її звільнення, адміністрація проігнорувала законодавство про працю, не надала обґрунтування та звільнила її з порушенням вимог законодавства.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати наказ від 29 лютого 2016 року №34-к/тр незаконним та скасувати в частині її звільнення; поновити її на посаді провідного фахівця у відділі з розвитку прибережної інфраструктури або іншій посаді яка відповідає її кваліфікації та професії; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 березня 2016 року до 23 червня 2016 року у розмірі 83 397 грн 57 коп., 50 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу в розмірі 3 тис. грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що при попередженні позивача про наступне звільнення їй було запропоновано усі вакантні посади, наявні у КП «Плесо», однак згоди на переведення на іншу посаду вона не надала, тому звільнення проведено з дотриманням вимог трудового законодавства. При звільненні ОСОБА_3 з роботи їй виплачено усі належні платежі. При цьому в протоколі профспілкового комітету від 11 лютого 2016 року № 7 відсутнє обґрунтування відмови в наданні згоди на звільнення ОСОБА_3

Разом з тим вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними тому не підлягають задоволенню.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки до них суди дійшли з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судовірішення не відповідають.

Судом установлено, що 1 квітня 2003 року ОСОБА_3 була зарахована на посаду провідного інженера з питань технагляду служби підготовки та організації будівництва Державного комунального підприємства «Плесо».

1 січня 2013 року позивача переведено на посаду провідного інженера з підготовки виробництва виробничо-технічного відділу, а 3 грудня 2013 року - на посаду провідного інженера з підготовки виробництва відділу з питань перспективного розвитку та організації будівництва з посадовим окладом 5 980 грн.

Відповідно до наказів від 10 грудня 2015 року № 164 «Про затвердження змін організаційної структури» та 11 грудня 2015 року № 165 «Про затвердження змін штатного розпису» у зв'язку зі зміною структури та штатного розпису КП «Плесо» 16 грудня 2015 року ОСОБА_3 попереджено про наступне вивільнення із займаної посади 29 лютого 2016 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету КП «Плесо» від 11 лютого 2016 року № 7 згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 не надано.

Наказом генерального директора КП «Плесо» від 29 лютого 2016 року № 34-к/тр позивача звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату та відмовою від переведення на посаду прибиральниці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Також у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КзпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Проте суди на зазначені вимоги закону уваги не звернули, не з'ясували та не перевірили наявність всіх вакантних посад, які б могли бути запропоновані позивачу одночасно з попередженням про звільнення, оскільки згідно з штатним розписом підприємства, кількість штатних одиниць перед та після звільнення ОСОБА_3 становить - 1022. При цьому з листа Департаменту персоніфікованого обліку, інформаційних систем та мереж Пенсійного фонду України від 16 вересня 2016 року вбачається, що кількість застрахованих осіб, яким нараховані виплати КП «Плесо» за звітний період лютого 2016 року становить - 416 осіб, проте позивачу 26 січня 2016 року було запропоновано 7 посад, а 29 лютого 2016 року - 11 посад.

У п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Таким чином, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

При цьому висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-703цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Разом з тим суди не навели мотивів щодо необґрунтованості ненадання профспілковим комітетом згоди на звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України суди на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернули; не встановилифактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; не врахували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик