У Х В А Л А

29 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року, рішення апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно,

встановила:

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року, позов задоволено: визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 11030; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 11029; визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв. м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1; у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини нерухомого майна, а саме: житлового будинку, загальною площею 767,7 кв. м, басейну, загальною площею 479,9 кв. м, будинку для персоналу, загальною площею 211,8 кв. м, що розташовані на земельній ділянці, загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 08 червня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_6 та її ОСОБА_4 задоволено частково, скасовано ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частки в майні подружжя, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно залишено без змін.

Під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції справа переглядалася в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частки в майні подружжя в межах апеляційної скарги ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції від 02 грудня 2015 року не оскаржувала.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року в частині визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на нерухоме майно змінено: визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/5 частин земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_5 право власності на 2/5 частин земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/5 частин житлового будинку загальною площею 767,7 кв.м, право власності на 3/5 частин басейну загальною площею 479,9 кв.м, право власності на 3/5 частин будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, що розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_5 право власності на 2/5 частин житлового будинку загальною площею 767,7 кв.м; право власності на 2/5 частин басейну загальною площею 479,9 кв.м, право власності на 2/5 частин будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, що розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1.

07 грудня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою Обухівського районного суд Київської області ухвалою від 21 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року, заяву ОСОБА_6 про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року залишено без змін; касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року та прийняти нове рішення, яким рішення судів апеляційної та першої інстанцій скасувати із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 60, 65, 71 СК України, статті 215 ЦК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про зміну рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив з доведеності позивачем факту будівництва житлового будинку зі спорудами за час шлюбу в період з 2011 до 2013 року, проте врахував, що оскільки на час припинення шлюбних відносин ступінь готовності домоволодіння складала 88 - 92 %, то саме це майно є спільним майном подружжя, оскільки добудоване та введене в експлуатацію воно було відповідачкою самостійно 22 квітня 2014 року після розірвання шлюбу (20 вересня 2013 року).

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року суд виходив з того, що позивачка, яка не є стороною оспорюваного правочину, надала письмову згоду чоловіку, ОСОБА_7, на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, за ціною та на умовах на його розсуд. При цьому в письмовій згоді зазначено, що позивачка підтверджує, що діє вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, та, крім іншого, не помиляючись щодо обставин, викладених у цьому правочині. Вимоги чинного законодавства щодо змісту і правових наслідків цього правочину та зміст, зокрема, статей 203, 215, 229 ЦК України нотаріус їй роз'яснив. Отже, позивачці завчасно було відомо про намір її чоловіка продати спірну квартиру й вона погодилась на укладення договору купівлі-продажу чоловіком за ціною та на умовах на його розсуд.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2014 року суд виходив з того, що ст. 241 ЦПК України не повинна застосовуватися судом суто формально, адже зазначена норма внутрішнього національного законодавства безумовно обмежує право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції. Оскільки гарантоване зазначеною нормою Конвенції право доступу до суду повинне існувати та бути ефективним у практичній реалізації, суду слід ще на стадії вирішення питання про прийняття заяви перевіряти чи не суперечитиме ст. 6 Конвенції встановлене ст. 241 ЦПК України обмеження з огляду на доводи конкретної заяви, вживаючи всіх передбачених цивільним процесуальним законом засобів для з'ясування об'єктивних обставин, які можуть свідчити про поновлення у особи здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Коли держава в особі органу опіки і піклування фактично усунулася від виконання свого обов'язку по забезпеченню особистих майнових і немайнових прав недієздатної ОСОБА_1 (ст.ст. 55, 56 ЦК України), і таке порушення носило продовжуваний характер, ОСОБА_1 в листопаді 2010 року змушена була самостійно звернутися до суду із заявою про скасування рішення про визнання її недієздатною та відновлення її цивільної дієздатності. В заяві вона зазначала, що її психічний стан поліпшився і вона фактично видужала. ЇЇ дії носять адекватний характер, вона усвідомлено керує ними, самостійно веде домашнє господарство, доглядає за будинком та земельною ділянкою.

З огляду на такі обставини цієї справи суду слід було відкрити провадження у справі, перевірити посилання заявниці на значне поліпшення її психічного стану чи можливо навіть повне видужання шляхом отримання відповідного висновку судово-психіатричної експертизи, за результатами якої і вирішити питання про задоволення заяви ОСОБА_1 чи про залишення її без розгляду.

Не звернувши уваги на такі неординарні обставини в цій справі та з формальних підстав повернувши заяву ОСОБА_1 без розгляду суддя суду першої інстанції фактично відмовив їй у реалізації гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на розгляд справи судом.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року суд виходив з того, що суди не з'ясували походження коштів, за які було придбано спірну квартиру. Факт придбання спірної квартири за кошти, отримані від реалізації квартири у м. Дніпропетровську, визнала сама позивачка, що спростовує висновки судів про недоведеність зазначеної обставини.

З огляду на викладене правові висновки Верховного Суду України в указаних постановах та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах справ, установлених судами.

Таким чином, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з його невідповідністю викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, передбачена пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Посилання ОСОБА_4 на постанови Верховного Суду України від 13 червня 2016 року та від 11 березня 2015 року як на приклади невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права не беруться до уваги, оскільки ухвалою Верховного Суду України від 04 вересня 2017 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін А.О., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року, рішення апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року.

Зі змісту зазначеної ухвали Верховного Суду України вбачається, що

ОСОБА_4 на підтвердження пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України, як підстави подання заяви про перегляд судового рішення, посилалася на постанови Верховного Суду України від 13 червня 2016 року та від 11 березня 2015 року з аналогічних підстав.

Таким чином уповноваженим судом вже вирішувалось питання про допуск справи до провадження за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення касаційної інстанції з аналогічних підстав.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд судових рішень також містилося клопотання про зупинення виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року.

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України вважає, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити, у зв'язку з чим зазначене клопотання підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року, рішення апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відмовити.

Клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук