Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК «Добропіллявугілля» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК «Добропіллявугілля» (далі - ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля») в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 82 від 29 квітня 2016 року, яким його звільнено з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України за відмову від продовження роботи у нових умовах праці, поновити його на попередньому місці роботи у якості гірничого диспетчера виробничої служби шахти «Білицька» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» ВСП «Шахтоуправління «Добропільське», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2016 року по 25 травня 2016 року у розмірі 9473,40 грн.

В подальшому збільшив позовні вимоги в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу і просив стягнути 58 103,52 грн середнього заробітку за період з 30 квітня 2016 року по 21 вересня 2016 року.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він працював на підприємстві відповідача, а саме з 20.05.2015 року диспетчером гірничим виробничої служби ш.Білицька з зайнятістю на підземних роботах 50% та більше робочого часу на рік. 29.04.2016 року наказом № 82 від 29.04.2016 року його було звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою від продовження роботи у нових умовах праці. З вказаним наказом він не погоджується, вважаючи, що його звільнення проведено з грубим порушення трудового законодавства. Зазначає, що його звільнили в період коли він перебував на лікарняному, що суперечить трудовому законодавству, так як звільнення працівника з ініціативи роботодавця за ст.40 КЗпП України в період тимчасової непрацездатності працівника не допускається. Також вказує на те, що він особисто не писав та не надавав свою згоду на звільнення. Тому, вважає, що наказ з цих підстав є незаконним. Крім того вважає, що наказ є незаконним внаслідок того, що відповідач не мав право його звільняти за п. 6 ст. 36 КЗпП України, так як ним фактично було здійснено суміщення обов'язків (були змінені обов'язки оператора АГЗ, посада якого скорочена), а не професій (які знаходяться в штатному розписі, але не заповнені, залишаються вакантними) і не було передбачено відповідних доплат, як гарантій передбаченого законодавством щодо оплати праці. На цих підставах просив поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 квітня по 21 вересня 2016 року в розмірі 58103,52 грн, виходячи з середньоденного заробітку 631,56 грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області

від 21 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 листопада

2016 року рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області

від 21 вересня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності та відсутності правових підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 20 травня 2015 року працював гірничим диспетчером виробничої служби шахти «Білицька» ВСП «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.8-10).

30 листопада 2015 року відповідачем, у зв'язку зі зміною в організації виробництва, було прийнято рішення про скорочення професії «оператора АПСС дільниці ВТБ № 3», що підтверджується наказом від 30 листопада 2015 року № 2632-ОД.

Наказом від 01 березня 2016 року № 490 відповідачем були внесені зміни до штатного розпису підприємства, а саме з 01 березня 2016 року виключено з розстановки штату робітників 5 одиниць операторів АГЗ дільниці ВТБ № 3.

Наказом від 26 січня 2016 року № 215-ОД, з 27 березня 2016 року гірничому диспетчеру виробничої служби ш. Білицька, у зв'язку зі зміною в організації виробництва (внаслідок скорочення операторів АПСС дільниці ВТБ № 3), змінено суттєві умови праці шляхом внесення змін в посадову інструкцію гірничого диспетчера ВС ш. Білицька.

Згідно вказаного наказу, посадову інструкцію гірничого диспетчера доповнено новими обов'язками, а саме обов'язками по веденню збору та реєстрації інформації від маршрутних слюсарів АГК та апаратури КАТИ, здійснення контролю за роботою ВМП по сигналам апаратури ТУ-ТС, які раніше, до скорочення штату, виконувались операторами АПСС дільниці ВТБ № 3. Про зміну істотних умов праці ОСОБА_3 був попереджений під особистий розпис 27 січня 2016 року, про що свідчить письмове попередження № 1 від 27 січня 2016 року.

Актом від 29 квітня 2016 року (а.с.51) підтверджується, що ОСОБА_3 в усній формі, в присутності трьох представників відповідача відмовився від продовження роботи в нових умовах.

Наказом від 29 квітня 2016 року № 82 (а.с.48), ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою від продовження роботи в нових умовах.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їх права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору.

Згідно із п. 8 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору передбачено умови, зазначені у контракті.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу, отже норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюється.

Що стосується доводів скаржника про те, що його було звільнено у період знаходження на лікарняному, то суд касаційної інстанції не приймає їх до уваги, оскільки оскільки судом апеляційної інстанції під час перегляду справи надана належна та обґрунтована оцінка даним доводам.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів щодо їх оцінки, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцова
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова