Справа № 128/3382/16-ц Провадження № 22-ц/772/2421/2017Головуючий в суді першої інстанції Ганкіна І. А.
Категорія 21Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 21.08.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які також діють від імені та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6, треті особи : Служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Тиврівської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які також діють від імені та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6, треті особи : Служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Тиврівської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що в серпні 2007 року її невістка ОСОБА_5, запропонувала «переписати» належну їй 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що розташований в селі АДРЕСА_1, на онуку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, мотивуючи це тим, що у зв'язку з похилим віком позивачки та станом здоров'я їй необхідна постійна допомога та догляд. Таку допомогу та догляд вона зобов'язалася надавати до повноліття онуки, ОСОБА_6, а після повноліття остання мала залишитися жити разом з позивачкою та самостійно доглядати і утримувати її.

Необхідність укладення договору саме на малолітню ОСОБА_6 невістка ОСОБА_5 мотивувала також тим, що за будь-яких обставин онука є єдиною спадкоємницею сина позивачки ОСОБА_4, відтак це позбавить зайвих витрат на оформлення права власності на це майно після її смерті, а в подальшому і смерті сина позивачки та батька онуки.

Вказує, що оскільки, за станом здоров'я та через похилий вік вона насправді потребувала сторонньої допомоги, більше того, планувала залишити належну їй частину будинку після смерті синові та його сім'ї, у тому числі онуці, то погодилась на пропозицію ОСОБА_5

22.08.2007 року позивачка з сином та невісткою приїхали до нотаріуса, де був підписаний договір, в зміст якого в силу свого віку та стану здоров'я вона не вникала. При цьому була переконана, що право власності на частину будинку зберігатиметься за нею до смерті, а невістка, син і в подальшому онука зобов'язані будуть надавати їй утримання та догляд.

На початку червня 2016 року ОСОБА_5, після непорозумінь з сином позивачки ОСОБА_4, разом з малолітньою ОСОБА_6 виїхала до іншого місця проживання та перестала надавати позивачці допомогу і догляд. Син також не має можливості повноцінно надавати такий догляд, оскільки більшість часу зайнятий на роботі, не має часу і умінь для готування їжі, прання, прибирання тощо. У зв'язку з цим, позивачка була вимушена отримувати відповідну допомогу від чужих людей, зокрема сусідів, що дуже негативно впливає на її моральний стан, оскільки вона зрозуміла, що не дивлячись на те, що фактично віддала найцінніше, що у неї було - єдине житло найріднішим людям, на старості залишилась одна і тепер чужі люди мусять доглядати її. Більше того, нещодавно від односельців позивачка почула, що ОСОБА_5 у розмовах вихвалялась тим, що частина будинку, де позивачка проживає, належить їй і вона планує виселити позивачку звідти та помістити до будинку пристарілих. Лише після цього, отримавши у нотаріуса копію договору дарування та звернувшись за правовою допомогою позивачка зрозуміла, що за договором дарування передала право власності на її єдине житло малолітній онуці ОСОБА_6 без будь-яких зобов'язань від неї та її батьків щодо неї.

Посилаючись на те, що під час укладання договору дарування позивачка за віком і станом здоров'я потребувала стороннього догляду та утримання, які їй обіцяли забезпечити законні представники малолітньої ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, спірна частина житлового будинку є єдиним житлом позивачки, після укладання договору дарування і до тепер не відбулося фактичної передачі його предмета обдарованому, то наявною є помилка при укладанні договору - неправильне сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладання договору дарування замість довічного утримання, що згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України є підставою недійсності цього правочину.

Виходячи з наведеного, положень ст. ст. 203, 229 ЦК України, ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір дарування частини будинку від 22.08.2007 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які діють від імені малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений 22.08.2007 року ОСОБА_7, державним нотаріусом Вінницької державної районної нотаріальної контори, за яким ОСОБА_3 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_6 прийняла в дарунок ? частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що розташований в селі АДРЕСА_1 і складається із : будинку літ. «А», глинобитного, обкладеного цеглою, загальною площею 120,6 кв.м., житловою площею 97,1 кв.м., прибудови літ. «А1», сіней літ. «а», ганку, прибудови літ «А2», огорожі №1-6, криниці №7, убиральні літ. «Г», сараю з погребом літ. «Б», сараю літ. «б», сараю літ. «В», літньої кухні літ. «Д», сараю літ. «д», сараю літ. «с», убиральні літ. «З», погреба літ. «К».

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 21.08.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 22.08.2007 року укладено договір дарування частки будинку, за яким ОСОБА_3 подарувала онуці ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якої діяли батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, 1/2 частку жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташований в АДРЕСА_2 договір посвідчено державним нотаріусом Вінницької державної районної нотаріальної контори ОСОБА_7, та зареєстрований в реєстрі за № 2-1601 (а.с.8).

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта, за індексним номером 68782525 - ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 2,5538 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Комарівської сільської ради (а.с.12).

Дитина ОСОБА_6, народилася 23.01.2004 року, батьками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 03.02.2004 року, виданого відділом РАГС м. Лоуреш (в перекладі з португальської мови) з установленим в законом порядку підтвердженням (а.с.40-45).

З Акту про підтвердження фактичного місця проживання від 15.09.2016 року, вбачається, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, в період часу з 2011 року по 2016 рік за відсутності дружини ОСОБА_5 (перебувала в Росії) займався самостійно вихованням доньки ОСОБА_6 та самостійно поживав з донькою за адресою: АДРЕСА_3 донька навчалася в Комарівській школі всі ці роки (а.с.75).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка власноручно виконала підпис під договором дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріусом було роз'яснено позивачці, який саме договір вона підписує, визначилася щодо волі позивачки, прочитала зміст договору та роз'яснила наслідки укладення договору дарування. Позивачкою не надано доказів того, що вона на час укладання договору дарування перебувала у будь-якому скрутному становищу, що примусило її на укладання даного договору, або його укладання поза її волею. На час підписання договору позивачка досягла 73 років, однак доказу того, що на час укладання спірного правочину вона за станом здоров'я чи з будь-яких інших причин потребувала догляду й сторонньої допомоги суду не надано.

Отже, наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, не встановлено.

Суд також виходив з того, що дарування було вчинено на користь малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка в силу віку не могла бути визнана особою на яку могло бути покладено обов'язок довічного утримання, а отже позивач розуміла, яку саме дію вчиняє. Дитиною було прийнято в дар подаровану їй частину будинку, так як дитина продовжила проживати у будинку та використовувала належне їй майно згідно його цільового призначення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні рішення дотримано норми матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильні висновки суду.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 року у справі № 6-93цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України позовні вимоги є обґрунтованим, оскільки позивачка власноручно виконала підпис під договором дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріусом було роз'яснено позивачці, який саме договір вона підписує, визначилася щодо волі позивачки, прочитала зміст договору та роз'яснила наслідки укладення договору дарування.

Крім того, доказів того, що ОСОБА_3 на час укладання договору дарування перебувала у будь-якому скрутному становищу, що примусило її на укладання даного договору, за станом здоров'я чи з будь-яких інших причин потребувала догляду й сторонньої допомоги або його укладання відбулося поза її волею, суду першої інстанції не надано.

Отже, наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, не встановлено.

Правомірно суд першої інстанції виходив також з того, що дарування було вчинено на користь малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка в силу віку не могла бути визнана особою на яку могло бути покладено обов'язок довічного утримання, а отже позивач розуміла, яку саме дію вчиняє. Дитиною та її законними представниками було прийнято в дар подаровану їй частину будинку, так як дитина продовжила проживати разом з батьками у будинку та використовувала належне їй майно згідно його цільового призначення. Крім цього, її законні представники мали у наявності ключі від частини спірного будинку.

Також у справі встановлено і не заперечується сторонами, що законний представник ОСОБА_6 - її батько ОСОБА_4 проживає разом з позивачкою і здійснює за нею догляд.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, судова колегія вважає, що зазначені в апеляційній скарзі доводи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 21.08.2017 року у даній справі - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис О. С. Панасюк

Підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом.

Головуючий А. Ю. Зайцев