Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євтушенко О.І., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_3, треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 60 100 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що прокуратурою Київської області під час виконання покладених законодавством функцій установлено порушення вимог законодавства при відведенні Коцюбинською селищною радою Київської області земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1792/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_4 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_4 видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 квітня 2009 року вказану земельну ділянку придбав ОСОБА_3, про що на державному акті серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до останнього. Вартість земельної ділянки за вказаним договором купівлі-продажу становить 60 100 грн.

Також позивач зазначив, що заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 травня 2014 року, за позовом прокурора м. Ірпеня визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1792/25-5. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року скасовано заочне рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку; справу в цій частині передано до суду першої інстанції; в іншій частині позовних вимог залишено без змін.

Вищевказаним рішенням суду встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт Коцюбинське, оскільки на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою про надання у власність земельної ділянки першому власнику, межі смт Коцюбинське у встановленому законом порядку не були визначені та не встановлені, а тому спірне рішення Коцюбинської селищної ради не відповідає вимогам земельного законодавства.

Під час перевірки прокуратурою Київської області встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме: національного природного парку «Голосіївський», відноситься до земель лісогосподарського призначення, її розпорядником є Кабінет Міністрів України. ОСОБА_3 спірну земельну ділянку придбав у ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 28 квітня 2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С. Під час укладання зазначеного договору від імені продавця діяв ОСОБА_6, якому відповідні права були передоручені від ОСОБА_4 (довіреність посвідчена 26 грудня 2008 року приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєвою І.П.). При цьому доручення на ім'я ОСОБА_6 видано відразу після прийняття 24 грудня 2008 року вже скасованого рішення Коцюбинської селищної ради про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки. Також крім спірної земельної ділянки ОСОБА_3 аналогічним чином придбав ще 20 земельних ділянок у смт Коцюбинське в цьому ж масиві, які оспорюються у інших позовах.

Таким чином, викладені вище обставини, за яких ОСОБА_3 була придбана спірна земельна ділянка, на думку позивача, виключають добросовісність останнього та надають підстави витребувати у нього спірну земельну ділянку у порядку ст. 388 ЦК України.

Крім того, метою створення Святошинсько-Біличанської філії Національного природного парку «Голосіївський», яке розроблено за участю Інституту ботаніки ім. М.Г. Холодного НАН України, Інституту зоології ім. І.І. Шмальгаузена НАН України та Національного екологічного центру України, є те, що ці ліси мають велике екологічне та рекреаційне значення, відіграють значну роль у національній та всеєвропейській екомережах. Територія, що розглядається, характеризується великим видовим різноманіттям рослин і тварин, деякі з них є рідкісними та зникаючими. Отже, Святошинсько-Біличанський лісовий масив, розташований між Житомирським та Гостомельським шосе, є дуже цінною територією у науковому, екологічному, природоохоронному та рекреаційному відношенні.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 вересня 2016 року позов задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 60 100 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь прокуратури Київської області судовий збір у розмірі 1 378 грн.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2016 року скасовано рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 вересня 2016 року, у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відмовлено.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Судом установлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1792/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_4 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_4 видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 28 квітня 2009 року вказану земельну ділянку придбав ОСОБА_3, про що на державному акті серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до останнього. Вартість земельної ділянки за вказаним договором купівлі-продажу становить 60 100 грн.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 травня 2014 року, задоволено частково позов і визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1792/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1»; в іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року скасовано вищевказані судові рішення у частині вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, справу в цій частині позовних вимог передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16, до спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. ст. 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Посилаючись на вищевказані норми матеріального права та правову позицію Верховного Суду України, зважаючи на установлені обставини справи, суд першої інстанції правильно вважав установленим факт, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза волею належного розпорядника землі, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

За таких обставин правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 309, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позовних вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, апеляційний суд помилково вважав передчасними зазначені позовні вимоги із тих підстав, що без встановлення судом недійсності (невідповідності вимогам закону) правочину, як правової підстави придбання громадянином земельної ділянки, неможливо витребувати земельну ділянку у законного власника, який отримав її на підставі цього правочину.

Разом із тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Таким чином, зазначені норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта на право власності.

Вчинення на державному акті на право власності на земельну ділянку, який був виданий на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта як недійсного. У такому випадку не є необхідним рішення суду про визнання недійсним цього акта.

Виходячи з викладеного, помилковим є висновок апеляційного суду про те, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_4 посвідчується державним актом, який не визнано судом недійсним і він не є нікчемним (його недійсність не встановлена законом), тому відсутні правові підстави для витребування указаної земельної ділянки від відповідача.

Крім того, прокурор звернувся до суду за захистом порушеного права держави у спосіб, визначений чинним законодавством України; порушення права встановлено судом, тому вимога про його захист не може бути передчасною.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2016 року скасувати, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 вересня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: О.І. Євтушенко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак