Справа № 464/25/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Масендич В.В.
Провадження № 22-ц/783/5265/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю позивачки ОСОБА_3 і її представника адвоката ОСОБА_4;

відповідача ОСОБА_5 і його представника адвоката ОСОБА_6;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсним договору довічного утримання, в якому просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_8 і відповідачем та посвідчений нотаріусом ОСОБА_7 12.12.2011 року за реєстровим номером 5479 (в подальшому «Договір довічного утримання»).

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 18.04.2015 року помер брат позивачки, ОСОБА_8, після смерті якого їй стало відомо, що 20.12.2011 року брат уклав договір довічного утримання з відповідачем по справі, який останнім не виконувався. Позивачка зазначала, що братом вона фактично опікувалась одноособово, оскільки за декілька місяців до своєї смерті той поламав дві руки, не міг сам себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги. Стверджувала, що ОСОБА_8 неодноразово оскаржував даний договір до суду та мав твердий намір його розірвати з причин його невиконання, однак ОСОБА_8 помер до вирішення судом питання по суті і судом було закрито провадження у справі за його позовом.

Позивачка вважає, що договір довічного утримання слід визнати недійсним на підставі того, що він був укладений на заздалегідь не вигідних для брата умовах. Крім того, вважає, що даний договір не виконувався, а тому підлягав скасуванню. Також вважає, що відповідач шляхом обману та застосування до ОСОБА_8 психологічного тиску, проти волі останнього схилив його до підписання договору довічного утримання (а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 196-203).

Дане рішення оскаржила позивачка ОСОБА_3П .

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував клопотання її представника щодо призначення у справі посмертної психіатричної експертизи, не зважаючи на те, що у відповідності до ст.145 ЦПК України така є обовязковою.

Вважає, що її брат не міг добровільно підписати невигідний для нього і неї договір довічного утримання, оскільки неодноразово звертався до суду з позовом про його розірвання (а.с. 204-205).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними міститься розяснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У відповідності до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу.

Клопотання про призначення посмертної судової психіатричної експертизи, подані стороною позивача, як до суду першої інстанції (а.с. 137-138, 167-168), так і до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуються сумнівами позивачки у психічному стані померлого ОСОБА_8 в період укладення ним Договору довічного утримання та у здатності усвідомлювати ним в повній мірі значення своїх дій.

В той же час, у позовній заяві правовими підставами визнання недійсним Договору довічного утримання названо ст.ст. 203, 215, а також ст. 230 ЦК України, а самі позовні вимоги обґрунтовуються невиконанням відповідачем умов згаданого Договору; заздалегідь невигідними для ОСОБА_8 умовами Договору, психологічним тиском на ОСОБА_8 (а.с. 1-2), що аж ніяк не повязано з психічним здоровям ОСОБА_8

Крім цього, будь-яких доказів, які б свідчили про психічні розлади у ОСОБА_8 на момент укладення ним Договору довічного утримання і які можна було б визнати належними та допустимими, позивачкою до суду подано не було.

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що у суду першої інстанції були відсутніми підстави для призначення по справі посмертної судової психіатричної експертизи і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Сам факт звернення ОСОБА_8 за свого життя до суду з позовами про розірвання (а не про визнання недійсним) Договору довічного утримання свідчить про те, що ОСОБА_8 добре усвідомлював, який саме Договір він уклав 12 грудня 2011 року з відповідачем ОСОБА_5, і такі позови ОСОБА_8 до суду (про розірвання Договору довічного утримання) не можуть бути, як правовою підставою, так і обґрунтуванням для визнання Договору довічного утримання недійсним з підстав, що передбачені ст.ст. 203, 215 чи ст. 230 ЦК України.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити та залишити рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 червня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: