Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що за кредитним договором від 03 травня 2011 року № б/н ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають договір. Позивач свої зобов'язання за договором виконав та надав відповідачу суму кредиту. Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань більше ніж на 30 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % суми позову. Позивач зазначив, що відповідач свої зобов'язання за договором не виконала, внаслідок чого станом на 31 травня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 16 250 грн, із яких: 15 тис. грн - заборгованість за кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 750 грн - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача, та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 03 травня 2011 року № б/н у розмірі 16 250 грн, із яких: 15 тис. грн - заборгованість за кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 750 грн - штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 1 378 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, а також, встановивши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вищевказаним кредитним договором, яка утворилася у зв'язку з невиконанням відповідачем належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань щодо своєчасної сплати суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами.

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не виконано вимог ухвали суду про витребування доказів від 30 червня 2016 року, апеляційний суд правильно зазначив, що згідно з матеріалами справи позивачем на виконання цієї ухвали надано суду докази в обсязі, які можливо було надати та які були у позивача у наявності (а. с. 71-78).

Таким чином, аналогічні доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд проігнорував наявні у справі матеріали та не звернув уваги на невиконання позивачем ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2016 року про витребування доказів, спростовуються змістом оскаржуваної ухвали апеляційного суду, вони були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за якою продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, апеляційний суд правильно зазначив, що відповідачем не доведено, що вказані умови договору є несправедливими, крім того, відповідачем не заявлялося у цій справі самостійних вимог про визнання таких умов договору недійсними через невідповідність вимогам указаного Закону, і таких суд не вирішував.

Стаття 204 ЦК України закріплюєпрезумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У зв'язку з цим безпідставними є аналогічні доводи касаційної скарги відповідача щодо невідповідності кредитного договору ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», враховуючи при цьому також ст. 11 ЦПК України, предмет і підстави поданого позову.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення судами ст. ст. 58, 212, 213 ЦПК України, а також, що розмір заборгованості не підтверджено належним чином, спростовуються матеріалами справи та змістом оскаржуваних судових рішень, крім того, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Так, ст. 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги щодо застосування практики ЄСПЛ є безпідставними, не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішеного спору, враховуючи предмет і підстави поданого позову та характер спірних правовідносин.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

А.О.Леванчук