Номер провадження: 22-ц/785/910/17
Головуючий у першій інстанції Кравчук О. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 14 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення, вселення та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

02 жовтня 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення, вселення та стягнення моральної шкоди.

Мотивуючи позовні вимоги тим, що на підставі договору дарування від 16.11.2010 р. між ОСОБА_9 та нею, ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом, їйна праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Право власності позивача зареєстровано у встановленому законом порядку.

Відповідачі, які проживають у спірному домоволодінні разом із неповнолітніми дітьми, не виселяються, позбавляють її можливості вселитися та розпоряджатися своєю власністю, просила про задоволення позову, виселення відповідачів, її вселення, у відшкодування моральної шкоди позивач просила стягнути з відповідачів солідарно 22 000 гривень.

Відповідачі позов не визнали, вважаючи його недоведеним та безпідставним, а тому у його задоволенні просили відмовити.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 14 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Справа переглядалась судом апеляційної та касаційної інстанції, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справі від 02 листопада 2016 року року справу направлено на новий апеляційний розгляд.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином. Про що свідчать поштові повідомлення про отримання судових повісток відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8. Причини неявки до суду ними повідомлено не було, крім того, інтереси відповідачки ОСОБА_3 представляє її довірена особа.

Також апеляційним судом неодноразово здійснювались спроби сповістити позивача та апелянта по справі ОСОБА_10, яка у своїй апеляційній скарзі зазначила адресу свого проживання: АДРЕСА_2, та яка відповідає даним наданим з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (т. 2 а.с. 112), однак усі повістки повернулися до суду апеляційної інстанції з відмітками про невручення за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Тому у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаній нормі права оскаржуване рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Іванівської селищної ради народних депутатів від 14 вересня 1993 року АДРЕСА_3 введено в експлуатацію та видано свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_3.

06 грудня 2001 року ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу продала вказаний будинок ОСОБА_11, а останній 09 квітня 2003 року продав його ОСОБА_9.

У подальшому на підставі договору дарування від 16 листопада 2010 року ОСОБА_9 подарував житловий будинок АДРЕСА_4 ОСОБА_5.

19 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_9 про визнання договору дарування спірного житлового будинку недійсним судом визнано укладену між сторонами мирову угоду, відповідно до умов якої сторони домовились про повернення ОСОБА_9 грошової суми у розмірі 36 000 доларів США, а відповідачі залишаються проживати у спірному будинку.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвала Іванівського районного суду Одеської області від 19 листопада 2012 року про визнання мирової угоди ніким не оскаржувалась та є чинною, відповідачі виконують умови мирової угоди та систематично перераховують грошові кошти ОСОБА_5, а тому можна дійти до висновку, що відповідачі на законних підставах проживають у спірному будинку.

Крім того, слід зазначити, що сторони за участі інших заінтересованих осіб фактично вчинили дії з виконання умов договору позики, що привело до правових наслідків свідомого укладення заінтересованими особами, з певною метою, документального оформлення договору дарування, але насправді між ними встановлювались, інші правовідносини, які підпадають під наслідки укладання удаваного договору.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Згідно роз'яснень викладених в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

З узагальнень судової практики Верховного Суду України від 24.11.2008 р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали).

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 звернувся до ОСОБА_12 для взяття у нього позики на умовах фіктивного укладання договору дарування спірного житлового будинку ОСОБА_5, яка після повернення позичених коштів передасть будинок попередньому власнику.

Таким чином, спір між сторонами має бути врегульований за правовідносинами, фактично укладеного договору позики, що зумовлює неможливість задоволення позову за таких фактичних обставин.

Зазначена правова позиція підтверджується роз'ясненнями в абзаці 4 п.5, абзаці 1п. 23, абзаці 1 п. 25, абзаці 1 п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» де пленум роз'яснив, що якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Судам необхідно враховувати, що в силу частини другої статті 215 ЦК норми закону щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними. У зв'язку з цим суди повинні відмовляти у визнанні мирових угод у справах щодо визнання нікчемності правочинів та застосування наслідків як таких, що суперечать закону (частина п'ята статті 175 ЦПК).

Крім того, суд першої інстанції не надав правової оцінки тим, обставинам, що у спірному житловому будинку проживають неповнолітні діти.

Відповідно до ч. ч. 3,6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

У відповідності ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ст. 18 зазначеного вище Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про виселення, суд першої інстанції не врахував інтереси малолітніх дітей ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3, які зареєстровані та проживають у спірному житловому будинку.

Згідно ст.6 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», участь Служби у справах дітей в судовому процесі є обов'язковою, якщо мова йде про виселення неповнолітніх або малолітніх дітей.

Орган опіки та піклування зобов'язаний здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

До участі у справі даний орган залучено не було, його думку не враховано, а тому, оскаржуване рішення не сприяє захисту прав та законних інтересів неповнолітніх дітей.

З урахуванням викладеного, на підставі п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачці у задоволенні позовних вимог з інших правових підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати апеляційного суду,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково, рішення Іванівського районного суду Одеської області від 14 вересня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення, вселення та стягнення моральної шкоди відмовити з інших правових підстав зазначених у мотивувальній частині рішення апеляційного суду.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, однак воно може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

П.М.Черевко

Р.Д.Громік