Номер провадження: 22-ц/785/4128/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Порто-Франко» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_8, про звернення стягнення на предмет застави, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Порто-Франко» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року,

встановила:

У січні 2016 року ПАТ АБ «Порто-Франко» звернулося до суду з позовом, який в подальшому уточнило, просило звернути стягнення на предмет застави, а саме: на 620/1000 частини квартири, що розміщується за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 80, 78 кв.м, яка належить на праві сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в рівних частинах, на підставі свідоцтва про право власності на житло, шляхом надання АБ «Порто-Франко» права продажу предмета застави будь-якій третій особі покупцеві.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року у задоволенні позову ПАТ АБ «Порто-Франко» було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ПАТ АБ «Порто-Франко». В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

ПАТ АБ «Порто-Франко» в судове засідання не зявилося. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялося належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 03.08.2010 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір №249/8-10, згідно якого банк прийняв на себе зобовязання по видачі короткострокового кредиту під контракт в сумі 67434 грн. 84 коп. на строк по 02.02.2011 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 29% річних, а позичальник прийняв на себе зобовязання своєчасного повернення банку всієї суми кредиту, відсотків у розмірах, строки і на умовах визначених кредитним договором.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору вказана сума кредиту видавалась одночасно з утриманням суми відсотків у розмірі 9804 грн. 84 коп., авансом у день видачі кредиту.

Отже, позичальник отримав кредитні кошти за вирахуванням авансово утриманих відсотків, особисто через касу банку, що склало 57630 грн., що підтверджується заявою про видачу готівки №2575 від 03.08.2010 року.

03.08.2010 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 був укладений договір застави майнових прав №1162/1-10-ИП. Також згідно вказаного договору ОСОБА_8 надав свою письмову згоду на передачу майнових прав в заставу.

Згідно даного договору заставодавцями було передано в заставу банку майнові права на нерухоме майно: 620/1000 частини квартири, що розміщується за адресою: АДРЕСА_2, що складає 80,78 кв.м., від загальної площі, яка належить заставодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету ОМР від 19.03.1996 року №8-5974, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 22.01.2010 року № 662. (а.с.21).

З свідоцтва про право власності на житло від 19.03.1996 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства ОМР на 620 частин квартири АДРЕСА_3, що вказана частина квартири належить на праві загальної долевої власності ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 в рівних частках.

Відповідно до п. 3.1.3. зазначеного договору у випадку невиконання заставодавцями обов'язків за даним договором чи за кредитним договором заставодержатель має право здійснити стягнення на предмет застави, реалізувати його у відповідності до 5 розділу даного договору, та за рахунок предмета застави, переважно перед іншими кредиторами, задовольнити в повному обсязі свої вимоги, які визначені до моменту фактичного задоволення, включаючи суми кредиту, сплату відсотків, неустойки, відшкодування збитків, спричинених порушенням обовязків.

Підпунктом 5.2. договору визначено випадки, в яких заставодержатель отримує право звернення стягнення на предмет застави та його реалізацію.

Зі змістом, умовами та правовими наслідками договору відповідачі були ознайомлені та згодні, про що свідчать їх підписи на цьому договорі.

28.01.2011 року ОСОБА_8 звернувся до банку з клопотанням про продовження строку дії кредиту, та збільшення суми кредиту.

02.02.2011 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_8 була підписана додаткова угода №1 до кредитного договору про збільшення суми кредиту, загальна сума якого складає 74813 грн. 72 коп. на строк по 02.06.2011 року, з оплатою 30% річних.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.11.2015 року солідарно стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на користь ПАТ АБ «Порто-Франко» заборгованість за кредитним договором від 03.08.2010 року в розмірі 178195 грн. 08 коп. Рішенням суду встановлено, що загальна заборгованість позичальника перед ПАТ АБ «Порто-Франко» складає 178 195 грн. 05 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту 74813 грн. 72 коп.; заборгованість по відсоткам 27071 грн. 37 коп; пеня за прострочення сплати кредиту 74813 грн. 72 коп; штраф за порушення виконання умов договору 1496грн. 27 коп.

Станом на теперішній час ОСОБА_8 не виконує свої зобовязання за кредитним договором №249/8-10 від 03.08.2010 року, в звязку з чим виникла заборгованість по погашенню кредиту у розмірі 178195,08 грн.

Згідно ст. 1054 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти в строк та у порядку встановленому кредитним договором.

В разі прострочення повернення чергової частини кредиту банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась та сплати відсотків.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо). Права заставодержателя (право застави) на річ, яка є предметом застави, поширюються на її приналежності, якщо інше не встановлено договором. Право застави поширюється на плоди, продукцію та доходи, одержані від використання заставленого майна, у випадках, встановлених договором.

Предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом. Предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Застава окремих видів майна може бути заборонена або обмежена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону №2654-XII, яка розкриває порядок здійснення реалізації заставленого майна, зазначений в частині сьомій статті 20 цього Закону, реалізація заставленого майна провадиться спеціалізованими організаціями з аукціонів (публічних торгів), якщо інше не передбачено договором, а державних підприємств та відкритих акціонерних товариств, створених у процесі корпоратизації, всі акції яких перебувають у державній власності, - виключно з аукціонів (публічних торгів).

Тлумачення положень частини сьомої статті 20 та частини першої статті 21 Закону №2654-XII вказує на те, що реалізація заставленого майна, тобто продаж майна, яке перебуває в заставі, здійснюється на публічних торгах за умови, що іншій порядок реалізації такого майна не визначений в договорі застави. Якщо в договорі встановлений іншій порядок продажу, відмінний від публічних торгів, то в такому разі публічні торги (аукціон) не проводяться.

Отже, договором застави може встановлюватися інший порядок реалізації заставленого майна, відмінний від публічних торгів (аукціону).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави дійти висновку про те, що звернення стягнення на предмет застави шляхом надання позивачу права продажу його будь-якій особі не передбачений ні чинним законодавством , ні умовами договору.

Згідно ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 585 ЦК України, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. Якщо предмет застави відповідно до договору або закону повинен перебувати у володінні заставодержателя, право застави виникає в момент передання йому предмета застави. Якщо таке передання було здійснене до укладення договору застави, право застави виникає з моменту його укладення.

Згідно ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження», рухоме майно - окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки.

Згідно із п. 3.1.3. договору застави майнових прав №1162/1-10-ИП від 03.08.2010 року у разі невиконання заставодателями своїх зобовязань за договором заставодержатель має право на стягнення на предмет застави.

Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна. Прикінцевими і перехідними положеннями даного Закону передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 вищезазначеного Закону визначено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, передачу рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК, ст.ст. 3, 4 ЦПК).

Проте, ні договором застави майнових прав №1162/1-10-ИП, ні Законом України «Про заставу» не передбачений такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет застави шляхом надання права продажу предмету застави будь-якій третій особі покупцеві.

Крім того, виходячи з ст. 577 ЦК України зазначений договір застави №1162/1-10-ИП від 03.08.2010 року нотаріально не посвідчений, тому є нікчемний.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ПАТ АБ «Порто-Франко» у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Порто-Франко» відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_2

ОСОБА_10