Дата документу 27.07.2017
ЄУ № 420/1161/17
Провадження №2-о/420/151/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі головуючого судді Стеценко О.С.

за участю секретаря Сіренко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Новопсков цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити факт того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка села Піддубне Розсошанського району Воронезької області, громадянка України, яка була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, Україна, померла 30 січня 2017 року в місті Луганськ, Україна, причина смерті гостра серцева недостатність, кардіосклероз атеросклеротичний.

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 30 січня 2017 року у віці 88 років померла її мати ОСОБА_2. Вона була похована 31.01.2017 на кладовищі «Косіора», в місті Луганськ, Україна. Смерть настала на тимчасово непідконтрольній території. Причина смерті гостра серцева недостатність, кардіосеклероз атеросклеротичний. 31 січня 2017 року заявник отримала лікарське свідоцтво про смерть №28, видане «Госудаственним учреждением «Луганская городская поликлиника №12» (російською мовою). Але в отриманні свідоцтва про смерть в Новопсковському відділі ДРАЦС ГТУЮ у Луганській облаті з метою реєстрації смерті її матері ОСОБА_2, було відмовлено у зв'язку з тим, що нею для підтвердження факту смерті предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України. Встановлення факту смерті ОСОБА_2, померлої 30 січня 2017 року, необхідно заявнику для реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті згідно вимог чинного законодавства України. У зв'язку з цим заявник звертається до суду з даною заявою.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, на заявлених вимогах наполягає та просить їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи надала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заперечень не мають, рішення просять прийняти на розсуд суду.

Суд вважає за можливе провести судове засідання без участі сторін, за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку.

Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 25.07.2017 за вих. №8901026/17.22-26 ОСОБА_1 відмовлено в реєстрації смерті ОСОБА_2 за наданим заявником лікарського свідоцтва про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (а.с.6).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, була матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЯР №352371, виданого 03 вересня 1957 року районним бюро ЗАГС Артемівського району Ворошиловоградської області (а.с. 18).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЕД №336898, виданого 19 червня 1976 року Палацом Щастя м. Ворошиловград, ОСОБА_3 (російською мовою) 19 червня 1976 року уклав шлюб з ОСОБА_4 (російською мовою), після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище «Олейник» (російською мовою) (а.с. 19).

Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕМ №292572 виданого 28 серпня 1999 року Артемівським РВ ЛМУ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Піддубне Розсошанського району Воронезької області, місце реєстрації: вул. Сорокіна, 48, Артемівський район, м. Луганськ, Луганська область (а.с. 8).

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №28, видане 31 січня 2017 року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території «Государственным учреждением «Луганськая городская поликлиника №12» (російською мовою). Згідно вказаного свідоцтва про смерть, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 30 січня 2017 року вдома по вул. Сорокіна, 48, м. Луганськ (а.с. 7).

Причиною смерті згідно довідки про причину смерті №28 від 31.01.2017 стали хронічна серцева недостатність IV, кардіосклероз атеросклеротичний (а.с. 21).

Крім того, на підтвердження факту смерті заявником до матеріалі заяви додано товарний чек №64 від 31.01.2017 (а.с. 10), попередній договір-замовлення від 30.01.2017 (а.с. 11), довідка від 24.07.2017 (а.с. 14), копія фото з місця поховання (а.с. 15).

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2, яка померла 30.01.2017, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 60, 88, 208, 212-215, 218, 234-235, 256-259, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області задовольнити повністю.

Встановити, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Піддубне Розсошанського району Воронезької області, громадянка України, яка була зареєстрована за адресою: Україна, Луганська область, м. Луганськ, вул. Сорокіна, 48, померла 30 січня 2017 року в м. Луганськ, Україна, причина смерті - хронічна серцева недостатність IV, кардіосклероз атеросклеротичний.

Допустити рішення до негайного виконання.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: О.С. Стеценко