Справа № 758/2356/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.

при секретарі - Калашніковій Л.Д.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката Пучка В.Д.,

представника відповідача - Окарського О.П.,

представника третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Класифікаційне товариство «Регістр судноплавства України» (надалі ДП «КТ «Регістр судноплавства України»), треті особи: ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство «Страхове товариство «Іллічівське» (надалі ПАТ «СТ «Іллічівське») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до районного суду з позовною заявою, яку в ході розгляду справи уточнив та просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 119 170 грн. 37 коп. та моральну шкоду у сумі 66 144,0 грн., заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов мотивований тим, що 16.03.2016 р. приблизно о 08.45 год. на перехресті вул. Саперно-Слобідська, проспект Науки та вул. Голосіївська у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Шкода Октавія» (д.н.з. НОМЕР_1), під керуванням водія ОСОБА_4 та автомобіля «Фольксваген Тігуан» (д.н.з. НОМЕР_2), під керуванням водія ОСОБА_1 Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.10.2016 р., залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 28.11.2016 р. ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. В результаті протиправних дій працівника відповідача позивачу, як власнику пошкодженого автомобіля «Фольксваген Тігуан» (д.н.з. НОМЕР_2), заподіяно матеріальний збиток в розмірі 119 170 грн. 37 коп., який встановлений звітом № 163 від 28.03.2016 року. Крім того позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 66144,0 грн., оскільки внаслідок ДТП позивачу були завдані моральні страждання. Внаслідок чого позивач змушена була змінити свій звичайний спосіб життя. Оскільки відповідач в добровільному порядку не відшкодував завдану позивачу шкоду, остання була змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили задовольнити їх в повному обсязі з наведених в позові підстав, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Представником позивача вказано на те, що у позивача, як потерпілої сторони у ДТП, є право вибору для звернення з вимогами про відшкодування або до відповідача, як роботодавця, який несе відповідальність за свого робітника, винного у вищевказаній ДТП, або до страхової компанії ПрАТ «СТ «Іллічівське», якою була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача. Додав, що другий протокол про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП, який на теперішній час ОСОБА_4 оскаржує в адміністративному судочинстві, не стосується вини останнього, встановленої постановою суду. Також вказав, що автомобіль був відремонтований позивачем в червні 2016 р. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, на обґрунтування своїх доводів подав до суду заперечення, зазначаючи на таке. З метою захисту майнових інтересів 01 березня 2016 року між ПрАТ «СТ «Іллічівське» та ДП «КТ «Регістр судноплавства України» було укладено договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ОФ-11-2986, предметом якого є страхування транспортного засобу марки «Шкода Октавія» (д.н.з. НОМЕР_1). Відповідно до вказаного договору страхова сума складає 100 000, 0 грн. На виконання умов договору 18 березня 2016 року вони повідомили ПрАТ «СТ «Іллічівське» про дорожньо-транспортну пригоду, а тому, вважають, що завдану шкоду повинно відшкодовувати саме ПрАТ «СТ «Іллічівське», а не ДП «КТ «Регістр судноплавства України». Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то в цій частині позов вважає необґрунтованим та не підтвердженим доказами, а висновок, на який посилається позивач як на підтвердження завдання моральної шкоди, вважають, недостовірним.

Представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, подав письмові заперечення. Пояснив, що на теперішній ОСОБА_4 оскаржує дії інспектора поліції по складанню протоколу про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 16.03.2016 р. приблизно о 08.45 год. на перехресті вул. Саперно-Слобідська, проспект Науки та вул. Голосіївська у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Шкода Октавія» (д.н.з. НОМЕР_1) під керуванням водія ОСОБА_4 та автомобіля «Фольксваген Тігуан» (д.н.з. НОМЕР_2) під керуванням водія ОСОБА_1, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Позивач є власником автомобіля марки «Фольксваген Тігуан» (д.н.з. НОМЕР_2), який був пошкоджений у зазначеному вище ДТП.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.10.2016 р. ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні передбаченого ст. 124 КУпАП адміністративного правопорушення, яке виразилося у порушенні вимог вимог пункту 8.7.3е Правил дорожнього руху України, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 28.11.2016 року дану постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 28.10.2016 р. залишено без змін.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи вищевикладене, факт завдання матеріальної шкоди позивачу, як власнику автомобіля «Фольксваген Тігуан» (д.н.з. НОМЕР_2), з вини третьої особи ОСОБА_4 є встановленим і доказуванню не підлягає.

В судовому засіданні достеменно встановлено, що ДТП, внаслідок якої 16.03.2016 р. пошкоджено автомобіль позивача, сталася під час перебування водієм ОСОБА_4 у трудових відносинах з відповідачем та виконання ним своїх службових обов'язків.

Частиною 2 статті 1172 ЦК України встановлено, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно роз'яснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відповідальність юридичної особи настає у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває з даною організацією в трудових відносинах і шкоду заподіяно нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, тимчасовим, сезонним, за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ДП «КТ «Регістр судноплавства України» є особою, відповідальною за заподіяну позивачу матеріальну шкоду.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому в зазначеній статті конкретизується перелік збитків, які мають бути обов'язково відшкодовані виною особою у разі їх завдання, а саме: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Відповідно до звіту про оцінку автомобіля «Фольксваген Тігуан» (д.н.з. НОМЕР_2) від 28.03.2016 р. № 163, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки Фольксваген Тігуан» (д.н.з. НОМЕР_2), становить 119 170 грн. 37 коп.

Приписами ч. 1 ст.1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. 2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини: якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

На спростування доводів сторони позивача стороною відповідача не надано іншого документа на підтвердження розміру матеріальної шкоди в зв'язку з пошкодженням автомобіля Фольксваген Тігуан» (д.н.з. НОМЕР_2).

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що в результаті пошкодження власності позивача, що сталося внаслідок ДТП, яка мала місце 16.03.2016 р., позивачу заподіяна матеріальна шкода в розмірі 119 170 грн. 37 коп.

Як на підставу невизнання позову, представник відповідача посилався на те, що цивільна відповідальність автомобіля «Шкода Октавія» (д.н.з. НОМЕР_1) була застрахована в ПрАТ «СТ «Іллічівське», а тому у зв'язку з непред'явленням позивачем вимог до страховика в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Однак, суд не бере до уваги дані твердження представника відповідача, з огляду на таке.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Суд враховує, що із правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові при розгляді справи № 6-2808цс15 від 20.01.2016 року, вбачається, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Судом встановлено, що саме працівником відповідачем було пошкоджено майно позивача, позивач скористався своїм правом пред'явити вимоги саме до відповідача, а не до страхувальника, а тому позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди засновані на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому підлягають задоволенню.

Заперечення представника третьої особи ОСОБА_4 про те, що на теперішній час останнім оскаржують ся дії інспектора по складанню протоколу про адміністративне правопорушення, не заслуговують на увагу, оскільки вони є безпідставними з врахуванням того, що наявна постанова суду, що набула законної сили, якою встановлена вина ОСОБА_4 у ДТП, яка сталась 16.03.2016 р. між водіями ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Судом, з врахуванням роз'яснень п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», було роз'яснено право на вирішення питання про передачу відповідачу майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність (замінені деталі з автомобіля позивача), але відповідної заяви сторона відповідача не подала. А відтак, виходячи з принципу диспозитивності, під час постановлення даного рішення дане питання не вирішується.

Вирішуючи позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов'язковим для держав-учасниць Конвенції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Вирішуючи питання про розмір стягнення моральної шкоди, суд вважає, що позивачеві відповідачем внаслідок вчинення правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, заподіяна моральна шкода, розмір якої визначається з урахуванням характеру й тривалості страждання позивача, викликаних ушкодженням автомобіля, моральних страждань позивача з приводу пошкодження його власності та неможливістю користування автомобілем певний час, порушення укладу життя позивача, внаслідок чого позивачу заподіяна моральна шкода. Відповідно до ст.57 ч.2 ЦПК України пояснення сторони є джерелом доказів у цивільних справах.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з того, що автомобіль був відремонтований позивачем в червні 2016 р., а тому період страждань позивача, зумовлений пошкодженням в березні 2016 р. майна, мав нетривалий період (2,5 місяців), з характеру та виду пошкоджень, які були в передній частині; виду страждань, при цьому документів на підтвердження погіршення стану здоров'я стороною позивача не надана. У зв'язку із цим, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача по відшкодуванню моральної шкоди частково та стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000,0 грн. Вказану суму суд вважає співмірною та такою, що відповідає принципу розумності. Виходячи з викладеного, суд не приймає до уваги наданий стороною позивача висновок експертного психологічного дослідження від 07.04.2017 р. № 1-07/04, проведеного Українським центром судових експертиз, яким вказано на те, що орієнтовний розмір компенсації завданих ОСОБА_1 моральних страждань (моральної шкоди) внаслідок пошкодження її майна в ситуації ДТП 16.03.2016 р. становить 48 мінімальних заробітних плат.

В зв'язку з чим, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, суд, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а відтак підлягають частковому задоволенню.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вимогу зазначеної норми цивільно-процесуального Закону, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 831,7 грн. (1 119,7 грн. - за вимоги майнового характеру (1% від 119 1170,37 грн.), 640,0 грн. - ставка судового збору за вимоги немайнового характеру, якими є вимоги про відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1172 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-59, 60, 88, 208-210, 212, 213, 214-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Класифікаційне товариство «Регістр судноплавства України», треті особи: ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство «Страхове товариство «Іллічівське» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Класифікаційне товариство «Регістр судноплавства України» () на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 16.03.2016 р., в розмірі 119 170,37 грн. (сто дев'ятнадцять тисяч сто сімдесят грн. 37 коп.), суму моральної шкоди в розмірі 1 000,0 грн. (одна тисяча грн. 00 коп.), а всього - 120 170,37 грн. (сто двадцять тисяч сто сімдесят грн. 37 коп.)

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Класифікаційне товариство «Регістр судноплавства України» () на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 831,7 (одна тисяча вісімсот тридцять одна грн. 70 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Подільського районного

суду м. Києва Н.М. Ларіонова