печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

24 квітня 2017 року Печерський райо нний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно їхньої доньки ОСОБА_3, в обґрунтування якого вказано, що відповідач з 2003 року не бере участі у житті доньки, не цікавиться та спілкується з нею, не допомагає, матеріально не утримує, не виконує рішення суду щодо стягнення з нього аліментів на утримання доньки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, свідомо ігноруючи свої батьківські обов'язки.

У судове засідання позивач та її представник не з'явились, через канцелярію суду подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, вказавши, що позов підтримують у повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечують.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явилася, про час, дату, місце судового засідання повідомлялася належним чином.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ОСОБА_4, перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 15 квітня 1999 року, який рішенням Печерського районного суду м.Києва у справі №2-704-1/03 від 21 серпня 2003 року був розірваний.

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_5 року народилася донька, ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції у місті Києві 25 квітня 2000 року, відповідач є батьком малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10).

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2003 року у справі № 2-705-1/03 стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця міста Києва, аліменти на утримання доньки, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки заробітної плати щомісячно, починаючи з 23 липня 2003 року до повноліття дитини, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 11).

По досягненню шістнадцятирічного віку, ОСОБА_3 змінила своє ім'я на ОСОБА_5 та отримала паспорт громадянина України, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені та копією паспорта (а.с. 12-13).

Довідкою від 14 червня 2016 року № 560 виданою Державним підприємством «Наш дім», підтверджується, що ОСОБА_4 з донькою ОСОБА_5 проживають разом, в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що відповідач не звертався до Служби у справах дітей Печерської РДА у місті Києві з приводу перешкоджання йому у вихованні та зустрічі з донькою, що підтверджується відповіддю Служби у справах дітей Печерської РДА у місті Києві від 10 серпня 2016 року № 01-16-499 (а.с. 16).

Листом відповіддю від 12 вересня 2016 року № 377 Директор Спеціалізованої школи № 80 ОСОБА_6 зазначає, що ОСОБА_2 ніколи не цікавився успіхами доньки в школі, не приймав участь в її вихованні та навчанні, не відвідував батьківські збори. Також зазначає, що вихованням та контролем за навчанням ОСОБА_1 займається дідусь ОСОБА_7 та мати ОСОБА_4, до яких дитина має дуже бережливе та любляче ставлення, вказує на те, що дідусь повністю замінив дитині батька (а.с. 19).

Відповідно по положень частини першої статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Стаття 150 СК України визначає, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до статті 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

За частиною третьою статті 164 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини.

Також, при вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом збоку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім'ї та людей, з якими він перебуває у родинному зв'язку.

Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов'язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов'язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв'язку між батьками й дитиною (кровний зв'язок між батьками та дитиною або зв'язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу.

Згідно з нормами частини третьої статті 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються у частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у пункті 17.

Частиною другою статті 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Згідно з частинами першою та другою Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Таким чином, вважаю, що у даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких ОСОБА_2, може бути позбавлений батьківських прав відносно, ОСОБА_5, і це не буде суперечити статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 1, 9 Конвенції про права дитини.

З огляду на вищевказане, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору при поданні позовної заяви з вимогою немайнового характеру - про позбавлення батьківських прав.

Керуючись ст.ст. 150, 164-166, 180-183 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 1-16, 28-32, 38-44, 57-63, 66, 79, 80, 88, 157-196, 28, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 судовий збір у розмірі 551,21 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.А. Писанець