АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1271/17-цГоловуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/420/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

за участі - ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Тернопільській області, третя особа - ОСОБА_3, про визнання права власності на автомобіль та зобов'язання зняти з нього арешт,

ВСТАНОВИЛА:

31.01.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 01.09.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено усний безоплатний договір доручення

На підставі даного договору цього ж дня ОСОБА_3 видав ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження автомобілем Ford Scorpio, 2.0, 1992 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1.

10.12.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу вказаного автомобіля.

17.01.2017 року вказаний автомобіль затримано працівниками патрульної поліції і доставлено на спеціальний майданчик, оскільки в рамках виконавчого провадження по стягненню коштів з ОСОБА_3 накладено арешт на автомобіль.

ОСОБА_1 вважає, що з моменту передачі йому автомобіля на виконання договору купівлі-продажу він є власником автомобіля і на нього не може бути звернуто стягнення за боргами ОСОБА_3

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.03.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, оскільки право власності на автомобіль не перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити його позовні вимоги, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що суд не надав оцінки тому, що 10.12.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу автомобіля і право власності у набувача за договором виникло з моменту передання автомобіля - ч.1 ст. 334 ЦК України.

Зазначає, що зняття з обліку транспортного засобу в компетентних органах не було необхідною передумовою для його подальшого продажу на підставі договору купівлі продажу.

Вказує, що законодавством України ні на момент укладення договору, ні на момент подання позову не встановлено вимог про нотаріальне посвідчення або державну реєстрацію договору купівлі продажу транспортного засобу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали і навели доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Інші учасники цивільного процесу, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились,.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на автомобіль не перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_1

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується оскільки він належним чином вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що 10.12.2012 року між ОСОБА_3, як продавцем, та ОСОБА_1, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №1/12, згідно якого, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купив автомобіль марки Ford, моделі Scorpio 2.0, 1992 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 за 29000,00 грн. (а.с. 10)

17.01.2017 року інспектором УПП у м. Тернополі ДПП Михно В.В. в присутності позивача та свідків було затримано вищевказаний автомобіль, про що цього ж дня складено акт огляду та тимчасового затримання (а.с. 16).

Згідно акту, автомобіль затриманий відповідно до статті 36 Закону України «Про виконавче провадження», власник автомобіля ОСОБА_3

Належність автомобіля на праві власності ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 01.09.2010 року (а.с. 16)

01.09.2010 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 та ОСОБА_5 довіреність на розпорядження та використання у власних цілях транспортного засобу марки Ford, моделі Scorpio 2.0, 1992 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 7).

Згідно ч.1 ст. 638 договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Належною формою договору купівлі-продажу автомобіля є письмова форма, що відповідає положенню п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України.

Разом з тим, правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (надалі - Порядок від 11 листопада 2009 року № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (надалі - Порядок від 7 вересня 1998 року № 1388), в редакції чинній на день виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 10 грудня 2012 року, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

За змістом вказаних нормативно-правових актів на території України діє єдина процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів та інших транспортних засобів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків, яка проводиться підрозділами Державтоінспекції.

За умовами п.п. 2, 7, 8 Порядку від 7 вересня 1998 року № 1388 набуття права власності на транспортний засіб передбачає обов'язкову реєстрацію власником придбаного ним транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності.

Пунктом 8 Порядку від 7 вересня 1998 року № 1388 визначено перелік документів, які підтверджують правомірність придбання транспортного засобу, до яких зокрема відноситься довідка-рахунок, яка видається за формою встановленого зразка та є бланком суворого обліку, договори та угоди, укладені на товарних біржах.

Крім того, зазначений Порядок встановлює обов'язок власника перед відчуженням транспортного засобу зняти його з обліку в підрозділі ДАІ.

Порядком від 11 листопада 2009 року № 1200 встановлюється механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, автобусами, мотоциклами всіх типів, марок і моделей, причепами, напівпричепами та мотоколясками, іншими транспортними засобами вітчизняного та іноземного виробництва та їх складовими частинами (двигуни, шасі, кузови, рами), що мають ідентифікаційні номери, а також тими транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, перебували в користуванні і були зареєстровані в Державтоінспекції.

Така торговельна діяльність здійснюється суб'єктами господарювання, які знаходяться на обліку в департаменті ДАІ МВС та ведуть облік надходження, продажу та передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери (п. 7 Порядку від 11 листопада 2009 року № 1200).

У відповідності до п. 17 Порядку від 11 листопада 2009 року № 1200 під час продажу транспортних засобів, що перебували на обліку відповідно в Державтоінспекції і Державній інспекції по нагляду за технічним станом машин департаменту інженерно-технічного забезпечення Мінагрополітики або в Держсільгоспінспекції та зняті з такого обліку для реалізації, покупцеві видається разом з довідкою-рахунком або біржовою угодою відповідно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та свідоцтво про реєстрацію машини та/або реєстраційно-облікова картка з відмітками суб'єкта господарювання про продаж, зазначенням дати продажу, серії та номера виданої довідки-рахунка і відповідно номерного знака для разових поїздок та номерного знака "Транзит".

Таким чином, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачав станом на 10 грудня 2012 року, зняття його з обліку, видачу довідки-рахунка або біржовою угодою та отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) на ім'я його покупця.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося представником позивачів в суді апеляційної інстанції, хоч між сторонами й було укладено письмовий договір купівлі-продажу автомобіля, однак процедури купівлі-продажу автомобіля, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, визначеної вказаними Порядками, дотримано не було.

Враховуючи вказане колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що право власності у набувача за договором виникло з моменту передання автомобіля - ч.1 ст. 334 ЦК України і що зняття з обліку транспортного засобу в компетентних органах не було необхідною передумовою для його подальшого продажу на підставі договору купівлі продажу.

Видача ОСОБА_3 нотаріально посвідченої довіреності на ім'я позивача з правом вчинення дій від його імені, як власника транспортного засобу, щодо управління та розпорядження ним з правом зняття з обліку, здачею державних номерних знаків, реєстрації автомобіля у встановленому законом порядку є підтвердженням, у відповідності до ст. 237 ЦК України виникнення між сторонами представницьких правовідносин й не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб, за особою, яка отримала таку довіреність.

Сам по собі факт наявності такої довіреності, як і укладеного між сторонами письмово договору, без здійснення відповідних дій з продажу транспортного засобу не може вказувати на дотримання встановленої чинним законодавством процедури його продажу.

Оскільки Порядком від 7 вересня 1998 року № 1388 та Порядком від 11 листопада 2009 року № 12008 передбачено, що право власності на придбаний транспортний засіб виникає з моменту отримання покупцем свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, отриманню якого передує процедура продажу із зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у позивача таке свідоцтво відсутнє, й власником автомобіля, станом на теперішній час є ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-688цс15.

Аналогічними є й підстави для відмови в задоволенні вимог позивача про звільнення майна з-під арешту, оскільки правом пред'явлення позову про зняття арешту з майна наділений тільки власник такого майна (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 року № 6 із змінами чинної на час виникнення спірних правовідносин) та п.2 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року № 5)

Критично оцінюються і доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції зобов'язаний був надати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника, оскільки в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді