УХВАЛА

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 19 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 43 977,60 дол. США.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором

19 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов'язався солідарно відповідати в повному обсязі перед банком за виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору, а також договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, не реагуючи на вимоги банку, утворилась заборгованість, яка станом на 12 серпня 2015 року становить 36 243,83 дол. США та 35 332 грн 09 коп. пені за прострочення сплати кредиту.

З урахуванням зазначеного ПАТ «КБ «Надра» просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 36 243,83 дол. США та 35 332 грн 09 коп.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулись до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що укладений кредитний договір не відповідає нормам законодавства України, укладений споживачем фінансової послуги під впливом помилки, містить несправедливі умови, укладений із застосуванням банком нечесної підприємницької практики, порушує принцип рівності сторін, ОСОБА_3 як споживача було введено в оману щодо істотних умов укладеного кредитного договору, а тому на підставі ст. 230 ЦК України кредитний договір має бути визнано недійсним.

З урахуванням зазначеного, посилаючись на порушення вимог ст. ст. 229, 230 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України

від 10 травня 2007 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 просили визнати недійсним кредитний договір від 19 березня 2008 року та як наслідок договори укладені на основі кредитного договору - договори поруки та іпотеки від 19 березня 2008 року.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2015 року позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором станом на 12 серпня 2015 року у розмірі 36 243,83 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 12 серпня 2015 року становить 774 586 грн 82 коп., та 35 332 грн 09 коп. пені за прострочення сплати кредиту.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 21 березня 2016 року рішення районного суду змінено в частині розміру стягнення з ОСОБА_4 як з солідарного боржника на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року станом на 12 серпня 2015 року. Зменшено розмір стягнення з 36 243,83 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 12 серпня 2015 року становить 774 586 грн 82 коп. до

34 022,74 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на

12 серпня 2015 року становить 727 118 грн 68 коп., та в частині розподілу судових витрат.

Рішення суду в частині задоволення вимог щодо стягнення солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість з пені за прострочення сплати кредиту за кредитним договором від 19 березня 2008 року станом на 12 серпня 2015 року у розмірі 35 332 грн. 09 коп. скасовано та відмовлено у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» та відмови у задоволенні зустрічного позову, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ПАТ «КБ «Надра» судові рішення не оскаржував.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 належним чином не виконувала зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника і поручителя у солідарному порядку. При цьому суд зменшив розмір пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не доведено, що ПАТ «КБ «Надра» не дотримано законодавства України при укладанні кредитного договору від 19 березня 2008 року, укладення оспорюваного кредитного договору під впливом обману, а тому дійшов висновку про те, що підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки немає.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, проте змінив рішення суду про зменшення розміру стягнення заборгованості з поручителя, виходячи із того, що вимоги банку до поручителя підлягають задоволенню в межах шести місяців до настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, відповідно до якої порука припинена в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, а тому дійшов висновку про те, що сума стягнутих коштів заборгованості зі сплати відсотків з поручителя підлягає зменшенню.

Такі висновки апеляційного суду є правильними, ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Судом установлено, що 19 березня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній було надано кредит у сумі 43 977,60 дол. США, строком користування до 19 травня 2022 року, зі сплатою 12,89 % на місяць, а також між сторонами погоджено графік погашення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Згідно з заявою на видачу готівки 19 березня 2008 року ОСОБА_3 отримала грошові кошти в сумі 43 200 дол. США в касі банку, та цього ж дня сплатила комісію за видачу кредиту в розмірі 777,60 дол. США, що підтверджується валютним меморіальним ордером № 1.

На забезпечення виконання зобов'язання 19 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «КБ «Надра» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом, інших платежів, передбачених кредитним договором, та можливих штрафних санкцій (штраф, пеня).

Також на забезпечення виконання зобов'язання 19 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого остання передала в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1

Згідно з розрахунком, наданим банком, заборгованість за кредитним договором станом на 12 серпня 2015 року становить 37 897,06 дол. США і складається зі: заборгованості за тілом кредиту, у тому числі прострочена - 32 135,68 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 686 789 грн 29 коп. заборгованість зі сплати відсотків, у тому числі прострочені - 4 108,15 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 87 797 грн 53 коп., пеня за прострочення сплати кредиту - 1 653,23 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України становить 35 332 грн 09 коп.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 посилались на те, що кредитний договір укладений споживачем фінансової послуги під впливом помилки, оскільки сукупністю дій банку ОСОБА_3 було введено в оману; наявність несправедливих умов; укладення із застосуванням нечесної підприємницької практики; порушення принципів рівності сторін.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

При цьому нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст. 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таким чином, положення ст. ст. 18, 19 Закону передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи положення ст. 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Як вбачається зі змісту договору в ньому зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч. 4 Закону, так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування.

Вирішуючи спір, суд правильно виходив з того, що банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем договору та графіку погашення.

При цьому судом апеляційної інстанції правильно враховано волевиявлення ОСОБА_3 на укладення кредитного договору на умовах (з урахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону), та отримання згідно з умовами договору саме доларів США, її згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткової угоди до договору позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_3 і ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що кредитний договір укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним кредитного договору, відповідно й договорів іпотеки і поруки.

Посилання у касаційній скарзі на те, що при укладенні кредитного договору позичальник не був попереджений про валютні ризики є необґрунтованими, оскільки укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Також незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим

ОСОБА_3

Крім того, зростання курсу валюти до гривні не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 та її поручитель належним чином не виконували зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника і поручителя. При цьому суд дійшов висновку про зменшення розміру стягнення заборгованості з поручителя, виходячи з того, що вимоги банку до поручителя підлягають задоволенню в межах шести місяців до настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання. Розмір кредитної заборгованості визначено відповідно до умов договору та вимог закону.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик