Ухвала

іменем україни

12 липня2017 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Карпенко С.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, подануїї представником ОСОБА_3, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, які використовуються не за цільовим призначенням,

в с т а н о в и в :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що загальним правилом, встановленим діючим законодавством, аліменти на дитину є власністю того з батьків, на ім'я якого вони виплачуються, і мають використовуватись за цільовим призначенням. У випадку нецільового використання аліментів особа може звернутися до суду із позовом про зменшення розміру аліментів або внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділення Державного ощадного банку в порядку ст. 186 СК України, проте із такими вимогами платник аліментів до суду не звертався. Урахувавши наведене і встановивши, що позивач не довела нецільове використання аліментів, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги і зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої й апеляційної інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, та зазначені доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись ст. 328 ЦПК України, суддя

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданоюїї представником ОСОБА_3, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, які використовуються не за цільовим призначеннямвідмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.О.Карпенко