У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання права власності на грошові кошти, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 20 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») та просив суд: визнати за ним право власності на грошові кошти у розмірі 33 006 грн 64 коп., що належать йому на підставі договору дарування ОСОБА_2 від 20 травня 2016 року та знаходяться на рахунках відповідача; зобов'язати відповідача відкрити йому рахунок та зарахувати грошові кошти у розмірі 33 006 грн 64 коп., подати його ідентифікаційні данні до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для віднесення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у розмірі 33 006 грн 64 коп.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2016 року, залишеною без змін апеляційного суду Чернігівської області від 20 лютого 2017 року, позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу для звернення до належного суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач особисто для власних побутових потреб від банку послуг не отримував, не перебуває у кредитно-фінансових відносинах з ПАТ «Фідобанк», тому не є споживачем у розумінні ч. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» й не має права вибору альтернативної підсудності, передбаченого ч. 5 ст. 110 ЦПК України для споживачів.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх із порушенням норм процесуального права.

Частиною 2 ст. 109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Разом з тим у ч. 5 ст. 110 ЦПК України визначено, що позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Судом установлено, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Фідобанк» за отриманням подарованих йому ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 20 травня 2016 року грошових коштів, які зберігалися на рахунках дарувальника у цьому банку, та просив укласти з ним договір рахунку на ці грошові кошти.

Отже, власником грошових коштів на рахунках є позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно зі ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

У ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом..

Проте суди не врахували, що у зв'язку із знаходженням у банку належних позивачу грошових коштів між ними виникли правовідносини, які пов'язані з наданням послуг банківського рахунка, тому на них розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів» й ОСОБА_1, як споживач таких послуг, відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК України вибрав підсудність для пред'явлення даного позову за місцем свого проживання.

При цьому відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Також у п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, тому при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, ст. 22 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів».

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Проте, покладаючи на позивача обов'язок зі сплати судового збору, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув.

За таких обставин постановлені у справі ухвали не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 342 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 20 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик