Провадження № 2/761/228/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Савенко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

В липні 2015р. позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки ОСОБА_1, в якому просив суд, з урахуванням заяви від 31 травня 2017р.:

- в рахунок погашення заборгованості в сумі 2131996,95 грн. за кредитним договором № 2608/0807/71-013 від 28 серпня 2007р. звернути стягнення на предмет іпотеки з відповідачки, а саме: квартиру № 53, яка знаходиться у м. Києві, по вул. Якіра, 20/2, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 28 серпня 2007р. та зареєстрованого в реєстрі за № кдз -4177, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 28 серпня 2007р.; предмет іпотеки має загальну площу 62,0 кв.м., житлову площу 45,4 кв.м. і складається з трьох кімнат в придатному стані; іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки належить йому на праві власності, ринкова вартість предмета іпотеки станом на 25 січня 2017р. відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності становить 1535000,0 грн., шляхом визнання права власності на нього за позивачем;

- визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки - зазначену вище квартиру, вартість предмету іпотеки станом на 25 січня 2017р. відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності становить 1535000,0 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 серпня 2007р. між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», яке змінило своє найменування на ПАТ «Сведбанк», в забезпечення виконання зобов'язань відповідачки перед банком по кредитному договору № 2608/0807/71-013 від 28 серпня 2007р. (далі по тексту - кредитний договір) на суму кредитних коштів 130000,0 дол. США строком до 27 серпня 2027р. включно, укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідачка передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012р. згідно договору купівлі-продажу прав вимоги продавець ПАТ «Сведбанк» продав (відступив) покупцю ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, серед яких і кредитний договір з відповідачкою ОСОБА_1, тобто відбулась заміна кредитора та іпотекодержателя.

Відповідачка свої зобов'язання за кредитним договором не виконує станом на 06 липня 2015р. наявна заборгованість у розмірі 2131996,95 грн. В досудовому порядку відповідачка відмовляється задовольнити вимоги кредитора, заборгованість не погашає, зобов'язання свої за кредитним договором надалі не виконує, в позасудовий спосіб звернути стягнення на предмет іпотеки позивач немає можливості, а тому позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданої заяви від 31 травня 2017р., просив суд позов задовольнити, наголошуючи, що вимоги позивача ґрунтуються на вимогах закону, а також правових позиціях, висловлених Верховним Судом України по справі № 6-679цс 17.

Представник відповідачки проти позову заперечувала, зазначаючи, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, і за рішенням суду не може бути визнано право власності на предмет іпотеки, оскільки це позасудовий спосіб захисту порушеного права, звертала увагу суду на правові позиції висловлені Верховним Судом України по справах №№ 6-1851цс15, 6-2457цс16, просила суд відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 28 серпня 2007р. між АКБ «ТАС-Комерцбанк», який змінив своє найменування та форму на ПАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1 банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 130000,0 дол. США на строк з 28 серпня 2007р. по 27 серпня 2027р. включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни передбачені цим договором. Згідно п. 1.3. кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою досягнутої при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього договору випадку і у порядку, встановленому п. 6.1.2 цього договору.

Також, 28 серпня 2007р. між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», в забезпечення виконання зобов'язань відповідачки перед банком по кредитному договору на суму кредитних коштів 130000,0 дол. США строком до 27 серпня 2027р. включно, укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідачка передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого продавець ПАТ «Сведбанк» продав (відступив) покупцю ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і по кредитному договору з відповідачкою ОСОБА_1, тобто відбулась заміна кредитора та іпотекодержателя.

Оскільки відповідачка за позовом, умови кредитного договору належним чином не виконує, утворилася заборгованість, яка станом на 06 липня 2015р. складає 2131996,95 грн.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 09 липня 2015р. з метою погашення заборгованості за кредитним договором надіслав відповідачці іпотечне повідомлення з вимогою про виконання в продовж 30 днів після одержання повідомлення, яке відповідачка одержала.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається.

Відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 11 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі, якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню. Іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів).

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу). Аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). Аналогічні положення, щодо способів захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора сторони передбачили в п. 12 договору іпотеки.

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», беручи до уваги правові позиції висловлені Верховним Судом України в постанові від 02 листопада 2016р. у справі № 6-2457цс16, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Доводи представника позивача, що відповідно до правових позицій, які були висловлені Верховним Судом України у постанові по справі № 6-679цс17 від 27 квітня 2017р. сторона позивача вправі звернутись до суду з вказаними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки судом оцінюються критично, оскільки правові позиції є аналогічними правовим позиціям висловленим у постанові по справі № 6-2457цс16.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 211 - 215, 218, 223, 294, 360-7 ЦПК України; ст. ст. 16, 512, 525, 526, 627, 629, 638 ЦК України; ст. ст. 33, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», суд, -

в и р і ш и в:

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: