Ухвала

іменем україни

20 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (далі - ПрАТ «СК «Провідна») страхове відшкодування у сумі 19 969 грн 49 коп., пеню у розмірі 770 грн 33 коп. за період із 09 квітня 2016 року до 13 травня 2016 року, 3 % річних у розмірі 57 грн 45 коп., інфляційні витрати в сумі 199 грн 70 коп., всього - 20 996,97 грн.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 15 жовтня 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки УАЗ 31512 під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля марки Renault Twingo під його (позивача) керуванням.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди він (позивач) отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, з моменту дорожньо-транспортної пригоди й до теперішнього часу продовжує відновлення здоров'я, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, переніс дві операції. Крім того, внаслідок отриманих травм набув стійку втрату працездатності та має 3 групу інвалідності.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_4 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна».

Для отримання страхового відшкодування він звернувся до відповідача із заявою, у якій просив виплатити витрати на лікування, неотримані доходи у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності за період такої втрати, шкоду, пов'язану із стійкою втратою працездатності, та моральну шкоду у розмірі 5 % страхової виплати. Відповідач визнав випадок страховим та нарахував страхове відшкодування, однак, безпідставно знизив розмір виплати з тимчасової непрацездатності та допустив математичну помилку при визначенні розміру моральної шкоди.

Оскільки з 09 квітня 2016 року до 13 травня 2016 року відповідач прострочив виплату страхового відшкодування в оспорюваній частині, вважає, що підлягає стягненню і пеня відповідно до ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та відповідно до ст. 625 ЦК України 3 % річних і інфляційні втрати.

Посилаючись на наведені вище обставини, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ПрАТ «СК «Провідна» на користь ОСОБА_3 заборгованість по страховому відшкодуванню у розмірі 19 969 грн 49 коп., пеню у розмірі 770 грн 33 коп., 3 % річних у розмірі 57 грн 45 коп., інфляційні витрати у розмірі 199 грн 70 коп., всього 20 996 грн 97 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПрАТ «СК «Провідна», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

У п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Судом установлено, що 15 жовтня 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки УАЗ 31512, під керуванням водія ОСОБА_4, та автомобіля марки Renault Twingo під керуванням ОСОБА_3

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2015 року, частково зміненим вироком апеляційного суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року, ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля УАЗ 31512, реєстраційний номер 38143РВ, застрахована у ПрАТ «СК «Провідна» на підставі укладеного між ПСП «Волинь» та ПрАТ «СК «Провідна» полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/0523372 із терміном дії з 31 березня 2013 року до 30 березня 2014 року.

За заявою позивача 12 квітня 2016 року відповідачем було нараховано та виплачено ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 37 218 грн 65 коп., у тому числі: витрати на лікування у розмірі 13 700 грн 95 коп., витрати у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності - 1 147 грн, шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності, у розмірі 18 мінімальних заробітних плат - 20 646 грн та моральна шкода у розмірі 5 % страхової виплати в сумі 1 724 грн 70 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем прострочена виплата частини страхового відшкодування, у зв'язку із чим стягнув з останнього 3 % річних та інфляційні витрати. При цьому, суд нарахував до сплати кошти за період тимчасової непрацездатності позивача з 15 жовтня 2013 року до лютого 2015 року у розмірі 19 932 грн 78 коп., у зв'язку з чим застосував норми ст. ст. 549, 625 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до Положення «Про експертизу тимчасової непрацездатності», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 09 квітня 2008 року за № 189, тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Тимчасова втрата працездатності не може тривати у особи більш ніж як чотири місяця (в окремих випадках 5 або 10 місяців), після спливу такого строку особа або перебуває в статусі виліковної особи або отримує статус інваліда (тобто, перебуває в статусі - стійкої втрати працездатності).

Тобто, фізична особа не може знаходитися одночасно у стані тимчасової втрати працездатності та стійкої втрати працездатності. Після закінчення стану тимчасова втрата працездатності (який не може тривати більше чотирьох місяців або п'яти, або десяти місяців) фізична особа або отримує стійку працездатність, або становиться виліковною.

З матеріалів справи, зокрема довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0310350 вбачається, що ОСОБА_3 вже 17 лютого 2014 року встановлено другу групу інвалідності, тобто встановлено юридичний факт - стійка втрата працездатності позивачем.

19 березня 2014 року було видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1, де також зазначена друга група інвалідності, тобто встановлено стійку втрату працездатності.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив зобов'язати страхову компанію виплатити йому страхове відшкодування у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності за час від дати настання дорожньо-транспортної пригоди (15 жовтня 2013 року) до 02 листопада 2015 року, що не відповідає вказаній вище довідці та посвідченню, оскільки вже з 17 лютого 2014 року позивач юридично вважався особою зі стійкою (постійною) втратою працездатності, а не з тимчасовою втратою працездатності.

Апеляційний суд вищевикладеного не врахував, на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив усіх доводів та наданих сторонами доказів у їх сукупності, не звернув уваги на те, що поняття тимчасова втрата працездатності та стійка втрата працездатності встановлюється різними нормативним документами, та передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик