Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Карпенко С.О.,

ЛеванчукаА.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про зобов'язання поліпшити умови проживання,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про зобов'язання поліпшити умови проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом надання житлового приміщення в межах встановлених діючим законодавством норм для родини із двох осіб з окремою ізольованою кімнатою.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, 1 категорії. Внаслідок робіт, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, отримав хронічне психічне захворювання: шизофренію, параноїдної форми, шубообразна теча, та йому встановлено довічно 2 групу інвалідності. У 1993 році йому, як інваліду - чорнобильцю, як такому, що перебуває на квартирному обліку з 1989 року за місцем проживання в Жовтневій райадміністрації Запорізької міської ради із Фонду міської ради в позачерговому порядку була виділена однокімнатна квартира АДРЕСА_1 (при наявності у володінні двокімнатної квартири АДРЕСА_2). Оскільки у них з дружиною підростали різнополі діти та позивач мав хворобу, потребуючу окремого проживання, то згідно з розпорядженням голови районної адміністрації по Комунарському району від 10 лютого 1998 року № 30/1 його вдруге поставили на квартирний облік для одержання житла за місцем мешкання в Комунарській райадміністрації Запорізької міської ради. Згідно із актом комісії КП «Основаніє» від 20 серпня 2015 року на даний час в однокімнатній квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, позивач мешкає разом з дружиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та її матір'ю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Він, як хвора людина, і матір його дружини, як літня людина, потребують догляду з боку дружини, тому вони мешкають в однокімнатній квартирі втрьох. В двокімнатній квартирі проживають діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 та донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 зі своїми дітьми та онуками: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_8. Його захворювання передбачене Переліком хронічних захворювань, за яких особи, які страждають цими захворюваннями, не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї (Додаток №1 до Наказу МОЗ УРСР № 52 від 08 лютого 1985 року «Про затвердження переліку хронічних захворювань, при наявності яких особи, що страждають цими захворюваннями, не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї») та згідно висновку лікарняно-консультаційної комісії від 20 серпня 2003 року він потребує проживання в окремій кімнаті. Однак станом на теперішній час вимоги щодо поліпшення житлових умов місцевою владою не виконуються. Станом на 2010 рік він обліковувався під номером 53 в списку потребуючих поліпшення житлових умов. Однак, не дивлячись на те, що він користується правом першочергового одержання жилого приміщення, станом на 2015 рік опинився в списку загальної черги під номером 1254, а пільгової черги - під номером 717. Вважає перспективи отримати будь-коли окреме житло у позасудовому порядку безуспішними, тому вимушений звертатись до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 рокув даній справі змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову позивача.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, 1 категорії. Внаслідок робіт, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, отримав хронічне психічне захворювання: шизофренію, параноїдної форми, шубообразна теча та йому встановлено довічно 2 групу інвалідності (а. с. 6-7).

У 1993 році йому як інваліду - чорнобильцю, як такому, що перебуває на квартирному обліку з 1989 року за місцем проживання в Жовтневій райадміністрації Запорізької міської ради із Фонду міської ради в позачерговому порядку була виділена однокімнатна квартира АДРЕСА_1 (при наявності у володінні двокімнатної квартири АДРЕСА_2).

Згідно із розпорядженням голови районної адміністрації по Комунарському району від 10 лютого 1998 року № 30/1 його вдруге поставлено на квартирний облік для одержання житла за місцем мешкання в Комунарській райадміністрації Запорізької міської ради (а. с. 12 - 13, 46).

Згідно із актом комісії КП «Основаніє» від 20 серпня 2015 року (а. с. 10) на даний час в однокімнатній квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, а позивач мешкає разом із дружиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та її матір'ю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_9. В двокімнатній квартирі проживають діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 та донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 зі своїми дітьми та онуками: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8.

Захворювання позивача, передбачене Переліком хронічних захворювань, за яких особи, які страждають цими захворюваннями, не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї (Додаток № 1 до Наказу МОЗ УРСР №52 від 08 лютого 1985 року «Про затвердження переліку хронічних захворювань, при наявності яких особи, що страждають цими захворюваннями, не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї») та згідно висновку лікарняно-консультаційної комісії від 20 серпня 2003 року (а. с. 8) позивач потребує проживання в окремій кімнаті.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 вважає перспективи отримати будь-коли окреме житло у позасудовому порядку безуспішними.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України ОСОБА_3, як особа, яка вважає, що відповідачами у цій справі - Запорізькою міською радою та Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району порушуються, не визнаються, оспорюються його права на поліпшення умов проживання, дійсно мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Оскільки, ОСОБА_3 згідно зі ст. 20 ЦК України здійснює право на захист та, відповідно, обирає відповідача за своїм позовом, на свій розсуд.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що Запорізька міська рада є неналежним відповідачем, позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, клопотання про заміну неналежного відповідача на належного позивача у судовому засіданні не з'являлося, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 та представник останнього не надали суду належних допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог, а саме, що зазначеними у позові позивачем ОСОБА_3 відповідачами порушуються, не визнаються, оспорюються його права на поліпшення умов проживання, та зокрема у такий спосіб, що це, у свою чергу, може бути підставою для зобов'язання судом останніх поліпшити ці умови ОСОБА_3 саме за рішенням суду у цій справі.

Однак з такими висновками судів попередніх судових інстанцій не можна погодитись з таких підстав.

За вимогами статей 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно з ст. 1 Житлового кодексу УРСР (надалі - ЖК УРСР), відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР громадяни Української РСР мають право на житло.

Статтею 5 ЖК УРСР, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно з ст. 38 ЖК УРСР, порядок обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Відповідно до ст. 31 ЖК УРСР, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 34 ЖК УРСР, потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв'язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров'я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок.

Проте, суд зазначених вимог закону не врахував та не звернув увагу на те, що позивач є особою, що потребує поліпшення житлових умов у відповідності до положень п. 3 ч. 1 ст. 34 ЖК УРСР та п/п 3 п. 13 Правил, оскільки має хворобу, передбачену Переліком хронічних захворювань, за яких особи, які страждають цими захворюваннями, не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї (Додаток № 1 до Наказу МОЗ УРСР № 52 від 08 лютого 1985 року).

Відповідно до ст. ст. 36, 39 ЖК УРСР облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті.

Згідно з ст. ст. 47, 49 ЖК УРСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Понад норму жилої площі окремим категоріям громадян надається додаткова жила площа у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів. Громадянам, що хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, а також громадянам, яким ця площа необхідна за умовами і характером виконуваної роботи, розмір додаткової жилої площі може бути збільшено. Порядок і умови надання додаткової жилої площі та перелік категорій громадян, які мають право на її одержання, встановлюється законодавством Союзу РСР.

За змістом ст. 60 ЖК УРСР правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Крім того, суд не врахував, що відповідно до п. п. 2, 8, 11 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 (надалі - Правила), жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. Квартирний облік здійснюється, як правило, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Кожна сім'я може перебувати на квартирному обліку за місцем роботи одного з членів сім'ї (за їх вибором) та у виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання.

Згідно з п. 13 Правил, на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов. Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв'язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров'я УРСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок. Порядок видачі медичних висновків зазначеним хворим встановлюється Міністерством охорони здоров'я УРСР.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ передбачено, у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 04 вересня 2008 року №500-У1 «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень.

Розглядаючи спір по суті, суди не звернули увагу на те, що позивач перебуває на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, разом з тим, суди не перевірили в якій саме черзі знаходиться позивач - загальної черги чи пільгової для одержання жилого приміщення.

Суди на порушення вимог ст. ст. 214, 215, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, пояснень позивача в достатньому обсязі не перевірили, не визначилися із характером спірних правовідносин, не дали їм оцінки та не вирішили, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко С.О. Карпенко А.О. Леванчук Г.І. Мостова