Справа №489/742/17 27.07.2017 27.07.2017 27.07.2017
Провадження №22-ц/784/1730/17
Категорія 27 Єдиний унікальний номер № 489/742/17
Номер провадження №22-ц/784/1730/17
Головуючий у І інстанції Тихонова Н.С.
Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2017 року місто ОСОБА_2

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Прокопчук Л.М.,

Суддів Козаченка В.І., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Богуславською О.М.

За участю позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

В позові зазначав, що відповідачка працювала у нього як у фізичної особи-підприємця на підставі укладеного договору касиром з 15.01.2013 року. 08 жовтня 2016 року за місцем здійснювання відповідачкою трудової діяльності була виявлена недостача на суму 336879,00 грн., яку відповідачка визнала в повній мірі та зобовязалась повернути до 30 грудня 2016 року, про що нею була складена боргова розписка, однак борг не погасила. Посилаючись на викладене, вимоги ст.ст. 1046, 1049 ЦК України просив стягнути вказану суму та судові витрати з відповідачки (а.с. 2-5).

РішеннямЛенінського районного суду м. Миколаєва від 04 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 83-85).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування всіх обставин справи та не дослідження і невірну оцінку наданим доказам, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с. 91-94).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача просила відмовити в задоволенні скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність. 15 січня 2015 року між ним та ОСОБА_5 був укладений безстроковий трудовий договір, відповідно до якого відповідачка була прийнята на роботу на посаду касира з покладанням на неї обовязків касира, ведення обліку прибуткових та видаткових документів, а також провадити заявки на товар. Договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами не укладався. З 08.10.2016 року по 10.10.2016 року за адресою здійснення відповідачкою трудової діяльності була проведена непланова ревізія, за результатами якої було складено акт про встановлення факту недостачі товару на загальну суму 336879,00 грн. 08 серпня 2016 року відповідачкою була складена розписка про те, що вона зобовязується повернути фізичній особі позивачу ОСОБА_3 виявлену недостачу в розмірі 336879,00 грн. Розписка не містить безпосереднього посилання на позику коштів або товару у позивача.

Відмовляючи в задоволенні позову через його недоведеність, суд виходив з того, що в судовому засіданні не доведено існування між сторонами договору позики, оскільки розписка містить боргові зобовязання відповідача перед фізичною особою ОСОБА_3 на суму нестачі, виявленої у ході ревізії у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, правомірність якої також не доведена позивачем в судовому засіданні.

Але з висновками суду не можна погодитись в повній мірі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно зі статтями 11, 27 ЦПК лише позивач має право визначати як предмет, так і підставу позову.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права (ст. ст. 3, 4, 11 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивачеві належить й право визначення предмета і підстав позову.

У справі, що переглядається, позивач чітко визначив ці елементи позову - це норми ЦК - статті 1046, 1049 і обґрунтував ними свої вимоги (а.с. 2-5).

Суд вірно визначився, що між сторонами відповідно до укладеного трудового договору від 15.01.2013 року та зробленого на підставі нього запису в трудовій книжці існували трудові правовідносини, а саме: відповідачка виконувала обовязки касира, зобовязалася вести облік прибуткових та видаткових документів, проводити заявки на товар, працюючи у позивача, який є фізичною особою підприємцем (а.с. 64, 65).

Актом ревізії складу від 10.10.2016 року встановлена нестача товарно-матеріальних цінностей на суму 348613,67 грн. (а.с. 14-15).

08.10.2016 року відповідачка склала розписку, відповідно до якої взяла на себе зобовязання повернути позивачу виявлену внаслідок проведеної ревізії нестачу в сумі 336879,00 грн. (а.с. 12).

Враховуючи вказані обставини та аналізуючи вимоги ст. 1046, 1049 ЦК України суд прийшов до вірного висновку про те, що є недоведеним існування між сторонами цивільно-правових зобов'язань.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною ВСУ України в постановах по справам № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, № 6-50цс16 від 24.02.2016 року, № 442/8157/15-ц|6-487цс17 від 12.04.2017 року, а саме: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Доводи апеляційної скарги не спростовують зазначеного висновку суду, оскільки з обставин справи не вбачається, що відповідачка отримувала від позивача в борг будь-яку грошову суму або інші речі, визначені родовими ознаками. В розписці, складеній нею, вона зазначила свою згоду на погашення нестачі товарно-матеріальних цінностей в сумі 336879,00 грн., виявленої за результатами ревізії виконання відповідачкою своїх трудових обовязків відповідного до трудового договору. Зазначені обставини підтвердив в судому засіданні апеляційного суду позивач.

Разом з тим, висновок суду про те, що є недоведеним сума нестачі, виявлена в ході ревізії у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, є передчасним, оскільки підставами позову позивач зазначив норми ЦК, а не норми КЗпП ст.ст. 130-139, якими регулюються умови матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю. Розглядаючи спір одночасно в двох площинах: площині трудового спору та цивільно-правового, суд порушив норми ЦПК України, оскільки підставами позову було стягнення боргу за нормами ЦК, а не стягнення шкоди, заподіяної працівником роботодавцю при виконанні трудових обовязків за нормами КЗпП України.

За таких обставин рішення суду відповідно до вимог п.4 ст. 309 ЦПК України слід змінити шляхом виключення з мотивувальної частини юридичної оцінки акту ревізії, а також висновку про те, що правомірність суми нестачі, виявленої у ході ревізії у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, не доведена позивачем в судовому засіданні.

Керуючись ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 липня 2017 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення юридичну оцінку акту ревізії, а також висновок про те, що правомірність суми нестачі, виявленої у ході ревізії у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, не доведена позивачем в судовому засіданні.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на нього може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий Судді