Провадження номер 2/741/451/17
Єдиний унікальний номер 741/996/17
РІШЕННЯ

іменем України

01 серпня 2017 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Дикого В.М.,

з участю секретаря с/з Герасимчук Н.Ю.,

позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Носівського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Носівської об'єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з позовною заявою до Носівської об'єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно. Свої вимоги він обґрунтовував тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1 відносився до типу колгоспного двору. На момент ліквідації колгоспних дворів у вищевказаному будинку проживали та були зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтва та не зареєстрували право власності на вищевказаний будинок. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_3 Спадщину після смерті ОСОБА_3 у порядку ст. 529 ЦК УРСР прийняли її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_2, оскільки проживали разом з померлою на день її смерті, а, отже, вступили в управління та володіння спадковим майном. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла сестра позивача ОСОБА_4. Позивач є спадкоємцем другої черги за законом після її смерті. Спадщину він прийняв, оскільки постійно на час смерті сестри проживав разом з нею у вищевказаному будинку. Державний нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтв про право спадщину за законом після смерті матері та сестри у зв'язку з відсутністю дійсного правовстановлюючого документа на спадкове майно. Також позивач звертався до приватного нотаріуса, щоб зареєструвати право власності на частину житлового будинку, яка належить йому як учаснику ліквідованого колгоспного двору, але також отримав відмову у зв'язку з тим, що приватний нотаріус, який є державним реєстратором, не наділений правом визначати частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору. Саме тому позивач звернувся до суду та просив судовим рішенням визнати за ним право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у змісті позовної заяви, та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача, Носівської ОТГ в особі Носівської міської ради Чернігівської області, у судове засідання не з'явилася. Представник відповідача направила до суду заяву, у якій визнала позовні вимоги та просила справу розглянути без участі представника відповідача.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд робить нижченаведений висновок.

У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до типу колгоспного двору. Зі вступом у дію Закону України «Про власність» власність колгоспних дворів була ліквідована. На момент ліквідації колгоспних дворів, тобто станом на 15 квітня 1991 року у вищевказаному будинку проживали та були зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, що підтверджується довідкою Носівської міської ради Чернігівської області № 14-36/18 від 17 травня 2017 року (а. с. 11).

У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз'яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Отже, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 як членам колгоспного двору належало по 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Однак після ліквідації колгоспних дворів вони офіційно не оформили та не зареєстрували право власності на будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 6).

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За життя ОСОБА_3 заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 59).

Отже, спадкоємство після смерті ОСОБА_3 здійснюється за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були дітьми померлої, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а. с. 8, 9). А, отже, вони є спадкоємцями першої черги за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у силу ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР фактично прийняли спадщину після смерті матері, оскільки на день її смерті проживали разом з нею, а, отже, вступили в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Носівської міської ради Чернігівської області №14-36/20 від 17.05.2017 (а. с. 12).

До майна померлої ОСОБА_3 заведена спадкова справа №106-2003 (а. с. 63-69), із копії якої убачається, що ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай).

Після смерті ОСОБА_3 позивач та його сестра успадкували по 1/6 частини спірного будинку, але офіційно не оформили своє право на спадщину.

У судовому засіданні встановлено, що позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, оскільки відсутній дійсний правовстановлюючий документ на будинок, а також у зв'язку з тим, що померла за життя не зареєструвала право власності, що підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської районної ДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1991/02-31 від 11 жовтня 2017 року (а. с. 22).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 7).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За життя ОСОБА_4 заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 81-92). А, отже, спадкування після її смерті здійснюється за законом.

Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Позивач є братом ОСОБА_4, що підтверджується копією рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 20 серпня 2012 року про встановлення факту родинних відносин (а. с. 10). А, отже, позивач є спадкоємцем другої черги за законом після смерті ОСОБА_4

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї.

У судовому засіданні встановлено, що позивач прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, оскільки постійно на час смерті проживав разом зі спадкодавцем, що підтверджується довідкою Носівської міської ради Чернігівської області №14-36/19 від 17.05.2017 р. (а. с. 13).

Із копії спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 №119/2012 убачається, що інших спадкоємців, які прийняли спадщину після її смерті, немає, та що позивач отримав свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки (а. с. 73-78).

Після смерті сестри позивач також успадкував 1/2 частини спірного житлового будинку та фактично став власником всього будинку. Однак, йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сестри, оскільки відсутній дійсний правовстановлюючий документ на будинок, а також у зв'язку з тим, що померла за життя не зареєструвала право власності, що підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської районної ДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1992/02-31 від 11 жовтня 2017 року (а. с. 23).

Також у судовому засіданні встановлено, що позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, тому що приватний нотаріус, який є державним реєстратором, не наділений правом визначати частки у праві власності на нерухоме майно, у тому числі й майно колгоспного двору, яке належить його учасникам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується повідомленням приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. №615/01-16 від 15 червня 2017 року (а. с. 21).

Матеріали справи підтверджують, що на будинок АДРЕСА_1 виготовлена технічна документація (а. с. 18-20).

Згідно зі звітом про оцінку майна ринкова вартість спірного будинку станом на 15.06.2017 складає 62811 грн. (а. с. 24-51).

Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 174, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

РІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, як спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, як спадкоємцем за законом після смерті сестри ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, та як членом ліквідованого колгоспного двору, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_1, який складається з власне житлового будинку «А», прибудови «а», веранди «а-1», веранди «а-2», погреба «П», огорожі №1, воріт з хвірткою №5, колодязя 1/2 ч. «К», загальною площею 96,1 кв. м житловою площею 46,0 кв. м ринковою вартістю 62811 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.М. Дикий