Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2017 року Шевченківський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А., при секретарі Брагіної І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення збитків за невиконання договору про надання послуг, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому зазначає, що 24.01.2014 року між нею та ФОП ОСОБА_2 укладено договір № 479/32 щодо базової української заявки та подання міжнародної заявки в Український інститут промислової власності на знак товарів і послуг.

Відповідно до вказаного договору відповідач зобов*язалась надати послуги з виконання міжнародної заявки та подати в Український інститут промислової власності заявки на знак для товарів і послуг по п.1.1. Договору у 30,31,35 класах МКТП для реєстрації в країнах Туреччина, Російська Федерація, Китай, Японія,Сполучені Штати Америки, Європейський Союз; надати послуги по сплаті зборів за подання міжнародної заявки на знак у гривнях та швейцарських франках, згідно кошторису Укрпатенту; надати послуги по отриманню свідоцтва про міжнародну реєстрацію знаку - забезпечити отримання свідоцтва Замовником в тих країнах в яких воно видається.

Розмір винагороди за Договором, згідно п. 4.1 Договору, визначений у Додатку №2 від 24.01.2014 p., включаючи збори за подання заявки, складає 41 580 гри. 00 коп.

На виконання п. 4.2 Договору, позивачем протягом 7 днів з моменту вступу Договору в силу, в якості 100% передплати було перераховано на рахунок відповідача суму передбачену договором в розмірі 41580,00 грн., що було підтверджено листом повідомленням та листуванням.

Відповідно до листа повідомлення від 04.07.2014 року про подання заявки на міжнародну реєстрацію комбінованого знаку «Кпіск Кнаск» на базі національної заявки № 201402480 відповідач підтвердив позивачу, що збір за подання заявки на міжнародну реєстрацію сплачений в повному обсязі, на підтвердження чого надав платіжне дорученням в іноземній валюті №1 від 17.04.2014 р.

У телефонній розмові відповідач запросила у позивача збільшити суму винагороди на 4956,00 грн., посилаючись на те, що курс валюти (швейцарських франків) збільшився та наданої раніш суми у 41580 грн. 00 копійок недостатньо задля успішного виконання послуг за Договором.

Листом від 04.07.2014 року відповідач підтвердила отримання сплаченої позивачем доплати у розмірі 4956,00 грн., яку необхідно було доплатити задля подання міжнародної заявки та повідомила, що відповідачем збір за подання заявки на міжнародну реєстрацію сплачений в повному обсязі.

Свої зобов*язання за вищезазначеним договором виконала в повному обсязі сплативши на користь відповідача в якості 100 % передплати в розмірі 41580,00 грн. та додаткову суму 4956,00 грн., про що листуванням підтвердив відповідач.

Відповідач в свою чергу зобов*язання за договором в повному обсязі не виконав, не надав послуги з виконання міжнародної заявки та не подав в Український інститут промислової власності заявки на знак для товарів і послуг щодо країни Японії.

ОСОБА_1 28.01.2014р. було укладено попередній договір з Ceviz Tarim Urunleri Sanayi ve Ticaret ltd Sti. (Туреччина), за умовами якого сторони домовилися упродовж двох місяців з моменту подачі ФОП ОСОБА_2 на підставі договору №479/2 від 24.01.2014р. міжнародної заявки на знак для товарів і послуг «Кніск Кнаск» для наступних країн: Туреччина, Російська Федерація,

Китай, Японія, Сполучені Штати Америки, Європейський союз укласти основний ЛІЦЕНЗІЙНИЙ ДОГОВІР, за яким за надання права на використання Торговельної марки Ліцензіат щороку сплачує Ліцензіару винагороду у розмірі суми в гривнях еквівалентної

6 000,00 (шість тисяч) доларів США (пункти 1.1. та 1.2.1. Договору).

Через неподання ФОП ОСОБА_2 в Український інститут промислової власності міжнародної заявки на знак для товарів і послуг для країни Японія, укладання основного договору не відбулося до сьогоднішнього часу. Якби ФОП ОСОБА_2 виконала усі свої зобов'язання та разом з заявкою, яка була подана 03.03.2014р. по країнах: Туреччина, Російська Федерація, Китай, Сполучені Штати Америки, Європейський Союз включила Японію, як це і планувалося, то ОСОБА_1 змогла б

укласти основний ЛІЦЕНЗІЙНИЙ ДОГОВІР та отримати у 2014р. 3000 доларів США та 12000 доларів США у 2015-2016р., що за курсом НБУ на 14.08.2017р. складає 15 000,00 доларів США х 25,69 грн. = 385 350грн., що становить упущену вигоду.

При окремій реєстрації торгівельної марки по країні Японія ОСОБА_1 тепер доведеться сплачувати послуги іншого патентного повіреного (агентства, фірми) та нові збори, що буде реальними збитками - витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів» просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, 46 536 грн. 00 коп. збитків за невиконання умов Договору №479/2 від 24.01.2014р. та 76 091 грн. 40 коп. неустойки (пені).

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, на задоволені позову наполягав з підстав викладених в ньому.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_4 проти позовних вимог заперечував, про що надав письмові заперечення.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши учасників процесу, дослідивши надані письмові докази, заперечення, суд дійшов висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі.

Згідно з п. 22 ст. 1 Закону № 1023-XII споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Відповідно, якщо громадянин (покупець, замовник) у правовідносинах виступає як підприємець, або фактично використовував придбаний чи замовлений товар у підприємницькій діяльності, або як найманий працівник, то на його відносини з продавцем Закон № 1023-XII не поширюється.

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року, при вирішенні судами справ про захист прав споживачів суди мають виходити насамперед із положень Закону України «Про захист прав споживачів» за яким споживачем права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють товари, надають послуги.

Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року регулює відносини між споживачами товарів робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 3,22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідними змінами (далі - Закон), виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника

Тобто вказаний Закон регулює відносини споживача, як особи яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника,з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», на відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія вищевказаного Закону не поширюється.

Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача , який не має намір отримувати прибуток, а бажає лише задовольнити власні потреби, з особою (фізичною або юридичною), яка здійснює підприємницьку діяльність з виготовлення, продажу, надання послуг незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства.

З матеріалів справи суд встановив, що 24.01.2014 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір № 479/32, за умовами якого остання мала надати послуги з виконання міжнародної заявки на знак для товарів і послуг для країн: Туреччина, Російська Федерація, Китай, Японія,Сполучені Штати Америки, Європейський Союз.

Відповідно до п. 1.4 Договору, виконавець надає послуги по отриманню свідоцтва про міжнародну реєстрацію знаку в тих країнах в яких воно видається, та забезпечує отримання свідоцтва замовником.

В судовому засіданні суд встановив, що реєстрацією торгівельної марки «Кніск Кнаск» ОСОБА_5 мала намір отримати прибуток.

Правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі цивільно-правового договору.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, на користь позивача 46 536 грн. 00 коп. збитків за невиконання умов Договору №479/2 від 24.01.2014р. задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги позивача про відшкодування неустойки (пені) яку позивач оцінює у 76 091 грн. 40 коп., суд зазначає наступне.

Статтями 60, 61 ЦПК встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу доказування між сторонами.

Згідно з положенням, передбаченим ст. 60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

Тобто, тягар доказування факту придбання, замовлення товарів (послуг) покладається на споживача.

З наведених доказів наданих ОСОБА_1 не встановлено обставин на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Крім того, статтею22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснює суд. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування збитків у разі порушення її цивільного права.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог через не доведення позивачем, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у разі порушення її цивільного права.

Таким чином, враховуючи характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 10, 11, 57, 60, 76, 88, 169, 208-209, 212-215, 218, ЦПК України, п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення збитків за невиконання договору про надання послуг - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом 10 днів після його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко