Справа № 127/5068/17
Провадження № 2/127/2630/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Волошина С.В.,

за участі секретаря судового засідання Тонкопій Ю.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання,

ВСТАНОВИВ:

10.03.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, мотивуючи всій позов тим, що відповідачі, які проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ухиляються від сплати коштів за спожиті послуги з централізованого теплопостачання. Як наслідок, виникла заборгованість за надані послуги, яка складає 43 149,98 гривень, з яких:

- 31 786,58 гривень - заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання;

-9 948,57 гривень інфляційних втрат;

-1 414,83 гривень 3% річних.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити з підстав, наведених в позові, вказала, що позивачем надаються послуги з централізованого теплопостачання, які відповідачами не оплачуються взагалі, остання оплата відбулася 06 квітня 2012 року в розмірі 1 200 гривень. Разом з тим, 10.03.2015 року позивачем було подано до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості, за якою судом було видано судовий наказ, який згодом було скасовано (Ухвала суду від 25.04.2015 року), однак видача судового наказу перервала строк позовної давності, а тому підстав для відмови в задоволенні позову з цієї підстави немає, оскільки строк позовної давності для звернення до суду за захистом позивачем свого порушеного права позивачем не пропущено.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснила, що вважає позов необґрунтованим та протизаконним, заперечила проти задоволення позову з підстав, що наведенні в запереченнях відповідачів, зміст яких зводиться до того, що позивачем не доведено надання відповідачам послуг, послуги надавалися неналежної якості, вартість послуг завищена та необґрунтована, докази надання послуг та їх вартість є неналежними, між сторонами відсутні правовідносини, в тому числі договірні, до численних заперечень проти позову та пояснень до них долучила матеріали про існування 29-ти кримінальних проваджень, вказала, що відповідачі мають скрутний матеріальний стан, її діти відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не працюють, доходу не отримують, просила застосувати позовну давність при вирішенні спору.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, мотивуючи заперечення тим, що у відповідача ОСОБА_2 надзвичайно мала пенсія, відповідачі неодноразово зверталися за призначенням субсидії, проте їм було відмовлено, вказала, що відповідач ОСОБА_5 зареєстрований як ФОП, однак доходу від підприємницької діяльності не отримує, вона ж сама безробітна з 2012 року.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав, наведених в запереченнях проти позову.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, в матеріалах справи наявна його заява, в якій останній просив справу розглядати у його відсутність, проти задоволення позову заперечив.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» є організацією що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов визначених «Правилами надання послуг населенню з централізованого опалення та постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за №630 та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року за №1875.

Квартира № 30 за адресою: м. Вінниця, вул. Євгенія Пікуса, буд. 1 забезпечується послугами централізованого теплопостачання, що надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго».

Так само, факт надання послуг позивачем до зазначеної квартири підтверджується частковою оплатою в сумі 1 200 гривень, яка була здійснена відповідачем ОСОБА_2 в квітні 2012 року, що підтверджується оборотними відомостями за опалення та гаряче водопостачання (а.с. 112).

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 1875- IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини усфері житлово-комунальних послуг.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок кореспондує зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 21 Закону №1875-IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обовязком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Правова позиція Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 р. у справі №6-59цс13.

Питання надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання врегульовано Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560 «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» затверджено типовий перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відповідно до положень ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних витратах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

Відповідно до підпункту 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630 споживач зобовязаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Згідно із п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за №630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до п. 10 та п. 12 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноваження органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить здійснення контролю за дотримання законодавства у сфері захисту прав споживачів у сфері житлово-комунальних послуг та вирішення інших питань у цій сфері відповідно до законів.

Статтею 13 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що до основних повноважень органів місцевого самоврядування відноситься затвердження місцевих програм розвитку у сфері теплопостачання, затвердження проектів містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, схем теплопостачання та іншої містобудівної документації; здійснення контролю за забезпеченням споживачів тепловою енергією відповідно до нормативних вимог; встановлення тарифів на теплову енергію, що надається підприємствами та організаціями комунальної власності.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону, тобто нарахування здійснюється відповідно до тарифів, які затверджені рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 274 від 07.02.2013 року «Про затвердження двоставкових тарифів на теплову енергію, опалення та одноставкових тарифів на підігрів води та гаряче водопостачання для населення, що виробляється КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», рішеннями виконавчого комітету Вінницької міської ради №3006 від 28.12.2010 року «Про коригування двоставкових тарифів на надання послуг з централізованого опалення та одноставкових тарифів на надання послуг з централізованого постачання гарячої води для населення, що виробляється КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», №364 від 10.02.2011 року та №441 від 10.02.2011 року «Про коригування тарифів на надання послуг з централізованого постачання гарячої води для населення, що виробляється КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» та № 274 від 07.02.2013 року «Про внесення змін та доповнень до рішення виконкому міської ради від 28.12.2010 р. № 3006». Вказане нарахування застосовується відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №146, якою передбачено введення двоставкових тарифів на теплову енергію та Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №664 «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, від 16.06.2014 року №650». Введення у дію двоставкового тарифу на тепло встановлено Кабінетом Міністрів України та Міністерством житлово-комунального господарства.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із положеннями ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом враховано, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовими зобовязаннями, у яких, серед інших прав і обовязків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України), вимагати сплату грошей за надані послуги.

Крім того, прийнято до уваги, що відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» укладення договору на надання житлово-комунальних послуг визначено як обовязок, а не право сторін, а тому відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні коштів за надані житлово-комунальні послуги.

Таким чином, суд вважає правомірним застосування до даних правовідносин, враховуючи наявність прострочення виконання грошового зобовязання зі сплати житлово-комунальних послуг, відповідальність передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вище зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 30 жовтня 2013 р. у справі №6-59цс13.

Згідно відповідей Департаменту адміністративних послуг ВМР відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13-18).

Відповідно до копії особового рахунку №006395 за адресою: АДРЕСА_1, проживають та зареєстровані ОСОБА_2 власник/наймач, ОСОБА_3 дочка, ОСОБА_5 - син (а.с. 4).

Згідно свідоцтва про право власності, посвідченого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 21.01.2000 року за реєстром №2-234, власником 2/3 часток квартири за адресою: м. Вінниця, вул. Папаніна (нині ОСОБА_6), 1 кв.30 є ОСОБА_2 (а.с.108).

Зі слів відповідача ОСОБА_2 1/3 частка вищезазначеної квартири за життя належала її батьку ОСОБА_7, який помер 03.12.2012 року.

Відповідно до заповіту ОСОБА_7, посвідченого Ізюмською державною нотаріальною конторою 29.01.2002 року за реєстром №1-77, заповідач заповів 2/3 частки належного йому майна ОСОБА_2 1/3 частку ОСОБА_8 (а.с.109).

Суд на виконання ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяв учасникам процесу в реалізації їх прав та обовязків, розяснював наслідки вчинення і не вчинення процесуальних дій, зокрема розяснював право на заявлення клопотання про витребування матеріалів спадкової справи, що відкрита після смерті ОСОБА_7 для зясування кола спадкоємців, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 а також витребування з КП ВМБТІ інвентарної справи на квартиру, куди позивачем надаються послуги з централізованого теплопостачання, для перевірки доводів відповідача ОСОБА_2 про право власності ОСОБА_7 на 1/3 частку вказаної квартири, оскільки такі її доводи жодним чином не підтверджені. Судом розяснено, що суд сам не збирає докази, а судочинство здійснюється на засадах змагальності, разом з тим, а ні представник позивача а ні присутні в судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виявили бажання витребовувати вказані докази, що позбавило суд можливості встановити обставину, з якого часу та кому, належить 1/3 частка вказаної квартири, куди позивачем надаються послуги, стягнення заборгованості за надання яких і є предметом спору у вказаній справі.

Таким чином судом достовірно встановлено, що власником 2/3 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2

Відповідно до ст. 322 ЦК України на власника покладено тягар утримання майна.

Суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 як власник 2/3 часток у праві власності на квартиру повинна належним чином виконувати обовязки власника з утримання майна, здійснювати оплату за послуги, що надаються позивачем до квартири, власником 2/3 частки якої вона є, та нести відповідальність за невиконання своїх зобовязань.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 є власником саме 2/3 часток квартири, суд визначає розмір її заборгованості перед позивачем, відповідно до її частки у власності на квартиру, куди позивачем надаються послуги, а саме в розмірі 28 766,65 гривень, з яких:

- 21 191,05 гривень - заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання;

-6 632,38 гривень інфляційних втрат;

-943,22 гривень 3% річних.

Суд не бере до уваги заперечення відповідачів проти позову та доповнення до них, оскільки вони не стосуються предмету спору, докази, долучені відповідачами до справи не стосуються предмету доказування.

Стосовно клопотання відповідача ОСОБА_2 про застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 квітня 2015 року скасовано судовий наказ, виданий 01 квітня 2015 року за заявою КП «Вінницяміськтеплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення коштів з відповідачів за спожиті послуги централізованого теплопостачання. (а.с.7).

Заяву про видачу вказаного судового наказу на розгляд суду подано та прийнято судом 10.03.2015 року, що вбачається з відмітки суду про прийняття вказаної заяви (а.с.111).

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як встановлено судом, періодом, за який позивач просить стягнути заборгованість з відповідачів є квітень 2012 рік грудень 2016 рік.

У цьому звязку суд, вирішуючи питання про наявність/відсутність підстав для застосування до вимог позивача процесуального інституту строків позовної давності зважає на наступне.

Остання проплата за послуги з наданого централізованого постачання була здійснена в квітні 2012 року на суму 1200 грн., що враховуючи суму поточних нарахувань також свідчить і про визнання боргу відповідачем (а.с. 112), 10.03.2015 року, тобто до закінчення трирічного терміну з дати останнього платежу, Вінницьким міським судом Вінницької області було прийнято заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, за результатами розгляду якої видано судовий наказ, яким було перервано строк позовної давності та який в послідуючому було скасовано Ухвалою суду від 29.04.2015 року (а.с. 7).

Таким чином, підстави для застосування строків позовної давності до спірних правовідносин відсутні, позивачем строк звернення до суду з даним позовом не пропущений.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за надані послуги за період з квітня 2012 року по грудень 2016 року (включно) в розмірі, визначеному судом. В задоволенні решти позовних вимог до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 слід відмовити за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 214 ЦПК України, підчас ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1 600 гривень згідно платіжного доручення №1862 від 23 лютого 2017 року.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи те, що позов задоволено частково, пропорційно до задоволеної частини вимог з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1 066,67 гривень.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 7, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 156 ЖК України, ст. 13 Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 із змінами, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, ст.ст. 11, 15, 16, ч. 1 ст. 256, ст. 257, ч. 1 та ч. 5 ст. 261, ст.ст. 264, 322, ч. 1 ст. 509, ст.ст. 525, 526, ч. 1 ст. 530, ст.ст. 610, 611, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 625 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-216, 218, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в сумі 28 766,65 гривень, з яких:

- 21 191,05 гривень - заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання;

-6 632,38 гривень інфляційних втрат;

-943,22 гривень 3% річних.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» судовий збір в розмірі 1 066,67 гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Вінницький міський суд Вінницької області.

Суддя: