Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В..

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Костопільського районного суду від 7 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Народний дім вікон"; про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2017 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Народний дім вікон" (далі ТОВ "Народний дім вікон"); про стягнення кредитної заборгованості.

Заочним рішенням Костопільського районного суду 7 квітня 2017 року позов банку задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк заборгованість за кредитним договором в сумі 200 000 гривень, 3 000 гривень судового збору та 130 гривень витрат за публікацію оголошення про виклик відповідача до суду.

Ухвалою Костопільського районного суду від 23 травня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

На заочне рішення суду відповідач через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність, і необгрунтованість через неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про обов'язок суду застосувати норми ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, які регулюють правила недійсності правочину внаслідок недодержання вимог, які є необхідними для його вчинення, та відповідності волевиявлення учасника правочину закону. Судом не перевірено, чи було відомо відповідачу в момент підписання договору поруки від 2 червня 2015 року про обсяг зобов'язань, покладених на нього договором. Вважав, що всупереч вимогам ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України договір поруки не містить точного цифрового визначення реального обсягу грошового зобов'язання, яке бере на себе поручитель, а тому юридично значимі дії особи, що не усвідомлює розміру зобов'язань, не є вільними і не відповідають її внутрішній волі.

З огляду на висловлені твердження переконаний, що правові наслідки для задоволення позову відсутні, а тому з цих підстав просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким в позові відмовити.

Іншими особами та з інших міркувань рішення суду не оскаржувалося.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу банк, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позову, адже позичальником порушено умови кредитного договору, що призвело до виникнення перед банком кредитної заборгованості. Оскільки належне повернення кредитних коштів забезпечено порукою відповідача, тому стягнуто з нього як поручителя розмір заборгованості за кредитом, про що вимагав позивач.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини сторонами не заперечуються, що 26 травня 2015 року між ТОВ "Народний дім вікон" та ПАТ КБ "Приватбанк" укладено договір банківського обслуговування б/н, що складається із заяви по приєднання до умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку та Умов та правил надання банківських послуг. Цим договором визначено кредитний ліміт позичальника на поточний рахунок №1420 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного звязку банку та позичальника (системи клієнт-банк, інтернет клієнт-банк, sms-повідомлення тощо), що визначено і врегульовано Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с. 9-9, зв., 10-21, зв., 22-25).

В подальшому, 2 червня 2015 року, повернення позичальником одержаних кредитних коштів та процентів за користування ними забезпечено порукою ОСОБА_1, про що укладено між банком на поручителем відповідний договір №POR943 (а.с. 29-30). За його умовами поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за угодами в тому ж самому розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. При цьому поручитель відповідає перед кредитором всіма наявними коштами та майном, які належать йому на праві власності, у межах кредиту розміром у 10 000 гривень (а.с. 29-30).

В засіданні апеляційного суду представник банку ствердив, що на момент укладення договору поруки було забезпечено 10 000 гривень кредиту. В межах кредитного ліміту згодом позичальник одержав 200 000 гривень кредиту, які не повернув. Однак умовами цього правочину передбачено, що зобов'язання боржника, які забезпечені, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладенні договору дає свою згоду на збільшення зобов'язань в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібні.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.ст. 553-554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Так, з правової позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові 17 лютого 2016 року у справі №6-317цс15, видно, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Згідно із абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Тобто сама по собі наявність умови договору поруки про згоду поручителя на збільшення його відповідальності без укладення додаткового договору чи з'ясування іншим чином згоди поручителя суперечить вимогам закону, а тому до уваги не можуть бути прийняті.

25 січня 2016 року розмір кредиту на користь ТОВ "Народний дім вікон" банком було збільшено до 200 000 гривень, про що з поручителем додаткової угоди укладено не було. Не було з'ясовано його згоди на це й іншим способом. Тобто з цієї дати поруку слід вважати припиненою згідно із ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Щодо обов'язку суду з'ясувати під час вирішенні спірних відносин обставин дії поруки чи її припинення, то з цього приводу 3 лютого 2016 року Верховним Судом України висловлено правову позицію у постанові у справі № 6-1599цс15. Так, слід дійти висновку про те, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми.

При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

З урахуванням наведеного колегія суддів знаходить відсутність підстав для задоволення позову, оскільки порука як акцесорне зобов'язання на забезпечення повернення позичальником кредитних коштів є припиненою. Отже, в позові банку до поручителя слід відмовити.

Згідно із ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального прав, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. .

Підставою для скасування оскаржуваного рішення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є незастосування при вирішенні спірних правовідносин норм матеріального права, які підлягали застосуванню судом першої інстанції.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України понесені і документально підтверджені витрати на судовий збір підлягають стягненню на користь особи, яка їх понесла. Тобто з банку необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 3 339, 06 гривень судового збору, що сплачений при поданні апеляційної скарги.

На підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Костопільського районного суду від 7 квітня 2017 року скасувати.

Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" відмовити в позові до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Народний дім вікон"; про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 3 339 (три тисячі триста тридцять дев'ять) гривень 6 копійок судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: