Номер провадження: 22-ц/785/1944/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 12 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Татарбунарська міська рада Одеської області про вселення в квартиру,-

В С Т А Н О В И Л А:

04 березня 215 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_5 про вселення в квартиру.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 11 січня 1997 року перебувала у шлюбі з відповідачем. В шлюбі народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

05 жовтня 2000 року, рішенням профспілкового комітету ВАТ «Дунайводбуд-18» та правління ВАТ «Дунайводбуд-18» ОСОБА_5 було виділено в користування житло у гуртожитку, розташованому по вул. Робоча, буд.15 у м. Татарбунари Одеської області. Дане житло було виділено також і їй та їх неповнолітньому сину, де вони проживали з 2000 року.

27 травня 2013 року шлюб між ними було розірвано. Позивачка зазначила, що після розірвання шлюбу відповідач почав перешкоджати їй проживати у вказаній квартирі, не пускає її з сином у житло.

Житлова комісія при виконкомі Татарбунарської міськради Одеської області прийняла рішення про відмову у включення позивачки в ордер на вселення в спірну квартиру у зв'язку з розірванням шлюбу з відповідачем, та відсутності прописки в квартирі та фактичного не проживання за даною адресою.

На підставі зазначеного ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Представник Татарбунарської міської ради Одеської області під час судового розгляду просив прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства. По суті позову представник третьої особи пояснив, що у 2007 році, житло за адресою вул. Робоча №15 в м. Татарбунари було передано на баланс Татарбунарської міської ради, на цей час є комунальним житлом. У 2014 році, виконавчим комітетом міської ради було прийняте рішення про передачу житла у власність громадян, які проживають за зазначеною адресою. У зв'язку з тим, що позивачка розірвала шлюб з відповідачем та не проживала за даною адресою її не було включено в ордер на вселення у дану квартиру.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 12 серпня 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Заслухавши доповідача, який доповів зміст оскаржуваного рішення, пояснення на апеляційну скаргу та заперечення на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з таких підстав.

Відповідно п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з урахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка з 11 січня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

У шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. 05 жовтня 2000 року, рішенням профспілкового комітету ВАТ «Дунайводбуд-18» та правління ВАТ «Дунайводбуд-18» на відповідача ОСОБА_5, який на той час був чоловіком позивачки, виділено у користування житло у гуртожитку, розташованому по вул.Робоча, буд.15 у м. Татарбунари Одеської області. Дане житло було виділено також і їй ОСОБА_3 та їх неповнолітньому сину ОСОБА_7, де, як стверджує позивач, вони проживали з 2000 року.

27 травня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач почав перешкоджати їй проживати у вказаній квартирі, не допускає її у житло та фактично вигнав її з житлової площі, погрожуючи фізичною розправою, якщо вона увійде до квартири. У зв'язку з вказаними обставинами позивачка змушена тимчасово проживати в орендованій квартирі АДРЕСА_1.

Житлова комісія при виконавчому комітеті Татарбунарської міської ради Одеської області прийняла рішення про відмову у включені позивачки до ордеру на вселення в квартиру АДРЕСА_2 у зв'язку з розірванням шлюбу у якому перебували позивачка з відповідачем, відсутності реєстрації в квартирі та фактичного не проживання позивача за даною адресою. У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 пояснила суду, що при надані її чоловікові вказаного спірного житла квартира потребувала капітального ремонту, який неможливо було зробити одразу через відсутність коштів. У дані квартирі вони проживали разом короткий проміжок часу, потім вона з маленькою дитиною проживала за місцем мешкання своїх батьків доки відповідач перебував на заробітках. Коли відповідач повернувся проживали разом, за власні кошти робили в квартирі ремонт, сплачували комунальні послуги. Після розлучення відповідач забрав у неї ключі від спірної квартири, з того часу чинить їй перешкоди у користуванні житлом.

Відповідач ОСОБА_5 заявлені позовні вимоги не визнав посилаючи на те, що на час надання йому у користування квартири АДРЕСА_3, позивачка ОСОБА_3 перебувала з ним у шлюбі та була членом його сім'ї . На той час у них народився син ОСОБА_8.

Оскільки вказана квартира потребувала капітального ремонту, тому він поїхав на заробітки, а позивачка із сином деякий час проживала у спірній квартирі. Через відсутність необхідних зручностей дружина із сином переїхала до своїх батьків. Деякий час вони проживали окремо, потім проживали разом в орендованій квартирі. У 2008 році позивачка перевезла його речі до спірної квартири та вони припинили подружні відносини. З тих пір до дня розірвання шлюбу проживали окремо, спільне господарство не вели, а у травні 2013 року їх шлюб було розірвано.

За адресою розташування найманого житла він має зареєстроване місце проживання, а у 2013 році по вул. Робоча,15 також було зареєстровано місце проживання і їх неповнолітнього сина ОСОБА_8.

Представник Татарбунарської міської ради Одеської області у судовому засіданні пояснив, що у 2007 році, житло за адресою вул.Робоча,15 в м.Татарбунари було передано на баланс Татарбунарської міської ради, на цей час є комунальним житлом. У 2014 році, виконавчим комітетом міської ради було прийняте рішення про передачу житла у власність громадян, які проживають за зазначеною адресою. У зв'язку з тим, що позивачка розірвала шлюб з відповідачем та не проживала за вказаною адресою тривалий час, то її не було включено в ордер на вселення у дану квартиру.

Задовольняючи позов суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач ОСОБА_5 під час судового розгляду лише усно пояснював, що будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою він позивачці не чинить, при цьому не надав доказів, що позивачка має вільний доступ до спірної квартири, що він не змінював замки, або давав позивачці ключі від квартири, а вона відмовилась. Твердження відповідача про те, що позивачка втратила право користування вказаним житлом, оскільки вона проживала в спірній квартирі короткий проміжок часу, вже багато років не проживає у спірній квартирі та немає реєстрації місця проживання за даною адресою, суд першої інстанції вважав необґрунтованим та безпідставним.

Однак з такими висновками суду першої інстанції судова колегія не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, а у відповідності до ч.1 ст.131 ЦПК України сторона зобов'язана подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Оскільки позивачка ОСОБА_3 є ініціатором звернення до суду із даними позовними вимогами, щодо вселення до квартири, вона повинна була надати до суду докази в обґрунтування заявлених нею позовних вимог, однак матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження доводів позивача.

Отже, суд першої інстанції дійшов хибних висновків, відносного того, що відповідач ОСОБА_5 не довів суду того, що будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою він позивачці не чинив, не надав доказів, що позивачка має вільний доступ до спірної квартири та те, що він не змінював замки, або передавав ключі від спірної квартири позивачу, а вона відмовилась.

З огляду на те, що відповідно до вимог ст.ст.10,131 ЦПК України надання доказів, щодо вказаних обставин покладається на позивача.

Позивач повинен був надати до суду належні та допустимі докази, що стосуються виниклих у даній справі правовідносин між сторонами, які свідчать про вимушене не проживання позивача на спірній житловій площі (акти комісій про заміну членами сім'ї замка в дверях, заяви і листи до правоохоронних органів, що містять відомості, щодо перешкод у користуванні найманим житлом, заяви про висловлювання на адресу позивача погроз, довідки медичних установ про нанесення тілесних ушкоджень, інші документи).

Докази, які свідчать проте, що позивач належить до кола осіб, за яким закон зберігає жилу площу на час їх відсутності (охоронне свідоцтво, довідка військкомату, довідка з місця роботи та навчання, копія вироку або постанови суду тощо).

Згідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ч.4.2 ст.57 ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Матеріалами справи встановлено, що допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_9, та ОСОБА_10 надали свідчення, які з огляду на ч.1, ч.2 ст.57 ЦПК України є доказами з приводу того, що позивачка тривалий час не проживає на спірній житловій площі, спільне господарство з відповідачем не ведуть, а відповідач проводить у квартирі капітальний ремонт.

Щодо тривалого не проживання на спірній житловій площі власне підтвердила і сама позивачка, але остання не надала будь-яких доказів, щодо перешкоджання відповідачем у користуванні їй найманим житлом.

Тому посилання позивачки на те, що вона на підставі ст. 64 ЖК України, як член сімї наймача має право на проживання у спірній квартирі нею не доведено.

У відповідності до ст.71 ЖК України (збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім громадянином) позивачка не надала належних доказів, щодо відсутності з поважних причин понад шість місяців у найманому житлі.

За таких обставин при ухвалені рішення судом першої інстанції не було додержано норм процесуального права, а саме рівності перед законом і судом (ст.5 ЦПК України), змагальності сторін (ч.3 ст.10 ЦПК України), диспозитивності цивільного судочинства (ч.1.ст.11 ЦПК України), а також ст. ст. 60, 179, 212 ЦПК України, якими передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які а посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін, кожна сторона повина довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність, Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішені справ повинен (правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносини сторін. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

За таких обставин у суду першої інстанції не було законних підстав для постановлення рішення про задоволення позовних вимог у даній справі, оскільки позовні вимоги позивачем не доведено.

Оскільки, апеляційний суд не позбавлений можливості виправити недоліки допущені судом першої інстанції під час розгляду справи, то з урахуванням викладеного і на підставі п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку з їх недоведеністю та безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.п. 1,4 ч. 1 ст.309, ч. 2 ст. ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити, рішення Саратського районного суду Одеської області від 12 серпня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Татарбунарська міська рада Одеської області про вселення в квартиру відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_11

ОСОБА_2