АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/7180/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1907/17Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Дорош А.І., Гальонкіна С.А.

при секретарі: Радько О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 травня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів у повернення сплачених боргів за договорами позик,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач в вересні 2016 року до суду звернувся з позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути з відповідача на його користь кошти у повернення 1/2 частини сплачених коштів за договорами позик, укладених 11 листопада 2003 року та 14 листопада 2008 року між ним та його матір'ю ОСОБА_6, 05 червня 2001 року і 07 квітня 2009 року між ним та його батьком ОСОБА_7, на загальну суму 451416 грн.

Позовні вимоги вмотивовував тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 12 березня 1999 року, а рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука, Полтавської області від 17 травня 2011 року шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу в інтересах сім'ї з метою придбання об'єктів нерухомого майна отримав в позику від батьків за окремими договорами грошові кошти на загальну суму 902832грн., які ним було повернуто особисто після розірвання шлюбу. Сума 451416 грн. є половиною від суми взятих у позику коштів. 03 червня 2015 року Апеляційним судом Полтавської області було ухвалено рішення, яким спільне його та відповідача майно, як подружжя, було поділено повністю і суд виходив з того, що майно яке придбавалось за кошти позичені позивачем у батьків є також спільною власністю подружжя, однак суд не вирішив питання щодо обов'язку відшкодування спільних витрат.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, котрі були збільшені вимогами про визнання причин пропуску позивачем строку позовної давності поважними, поновлення цього строку, підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві та заявах про збільшення вимог. Вважає, що строк позовної давності для позивача розпочав свій перебіг з 03 червня 2015 року, а саме з дати набрання чинності судовим рішенням Апеляційного суду Полтавської області про поділ спільного майна позивача та відповідача.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 - задоволено.

Визнано причини пропуску ОСОБА_5 строку позовної давності поважними.

Поновлено ОСОБА_5 строк позовної давності.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 кошти у повернення сплачених коштів за договорами позик, укладених 11 листопада 2003 року та 14 листопада 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, 05 червня 2001 року і 07 квітня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, на загальну суму 451416 (чотириста п'ятдесят одна тис. чотириста шістнадцять) грн., у повернення сплачених: вартості оголошення в друкованому засобі масової інформації у розмірі 630 грн., судового збору на суму 5154,16 грн.

З даним рішенням не погодилася відповідач ОСОБА_4 та в особі свого представника подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині, оскільки ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що позивач пропустив строк на звернення з цими вимогами без поважних причин, а висновки місцевого суду про наявність підстав для поновлення строку позовної давності є необґрунтованими.

Вважає розписки про отримання позик, складеними позивачем з метою ухилитися від розподілу майна подружжя, що встановлено було рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2015 року у справі №1601/9434/12.

Окрім цього, вказує на те, що рішеннями судів, на висновках яких ґрунтується оскаржуване рішення, встановлено лише обставини щодо укладення договорів позики. При цьому, судами не досліджувалися ті факти чи були реально отримані кошти, чи було придбано за них майно.

Вказує, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2015 року у справі №1601/9434/12 встановлено і факт необізнаності відповідача про позику грошей і їх використання у подальшому ОСОБА_7 в інтересах сім'ї.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши правомірність ухваленого судом першої інстанції рішення та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, приходить до висновку, що остання підлягає до задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 березня 1999 року до 17 травня 2011 року.

05 червня 2001 року між позивачем та його батьком ОСОБА_7 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач отримав у позику 18338 (вісімнадцять тисяч триста тридцять вісім) грн. для придбання у власність квартири АДРЕСА_1.

11 листопада 2003 року між ОСОБА_7 та його матір'ю ОСОБА_6 укладений договір позики, відповідно до якого позивач отримав у позику 17760 (сімнадцять тисяч сімсот шістдесят) грн. для придбання у власність приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_2

14 листопада 2008 року між позивачем та його матір'ю - ОСОБА_6 укладений договір позики, відповідно до якого позивач отримав у позику 783000 (сімсот вісімдесят три тисячі) грн. для придбання квартири АДРЕСА_3.

07 квітня 2009 року між позивачем та його батьком - ОСОБА_7 був укладений договір позики, відповідно до якого позивач отримав у позику 83734 (вісімдесят три тисячі сімсот тридцять чотири) грн. для придбання частини будівель та споруд промислової бази по АДРЕСА_4

Вирішуючи спірні правовідносини, місцевий суд виходив з того, що факт укладення договорів позики встановлено судовими рішеннями, а саме: з рішень Апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року у справі за № 524/3305/14-ц, від 19 грудня 2016 року у справі за № 524/3306/14-ц, від 16 січня 2017 року у справі за № 524/3770/14-ц, а також з рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 червня 2014 року у справі за № 524/3304/14-ц.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 червня 2014 року у справі №524/3305/14-ц визнано дійсним договір позики укладений 05 червня 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, за яким останній отримав в позику грошові кошти в сумі 18338 грн. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22 червня 2016 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Апеляційний суд встановив з посиланням на наявність письмової розписки від 05 червня 2001 року ОСОБА_5 одержав від ОСОБА_7 кошти у розмірі 18 338 грн. на купівлю квартири АДРЕСА_1 з поверненням до 05 червня 2003 року. Зобов'язання відповідачем було виконано в повному обсязі, що підтверджується розпискою від 31 липня 2013 року про повернення коштів. Підставою ж для скасування рішення суду першої інстанції стало дотримання учасниками спору всіх вимог щодо оформлення відносин позики, а тому, як вважав суд апеляційної інстанції підстав для судового захисту позикодавця не було.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 червня 2014 року у справі № 524/3304/14-ц, яке набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні позову лущ ОСОБА_8 до позивача про визнання укладеним та дійсним договору позики, за яким ОСОБА_6 11 листопада 2003 року надала позивачеві в борг кошти в сумі 17760 грн. для придбання приміщення вбудованого магазину промислових товарів по АДРЕСА_2. Підставою для відмови в позові судом було покладено висновок про те, що укладання та виконання між сторонами зазначеного договору позики відбулося в належній формі і підстави для судового захисту відсутні.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10 липня 2014 року у справі № 524/3306/14-ц визнано укладеним та дійсним договір позики, за яким 14 листопада 2008 року ОСОБА_6 надала в позику позивачеві грошові кошти в сумі 783000 грн. для придбання ним квартири АДРЕСА_3, АДРЕСА_5. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2016 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції Апеляційний суд Полтавської області послався на неналежність способу захисту права, який обрала ОСОБА_6 Крім того, суд прийшов до висновку про належність форми договору позики та про його відповідність вимогам ЦК України. На доводи апелянта ОСОБА_4 відносно неповідомлення її про укладення договору позики, Апеляційний суд Полтавської області в рішенні зазначив про те, що колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта стосовно порушення сторонами договору ст. 65 СК України, а саме, що спірний договір було укладено за відсутності її письмової згоди як дружини на отримання позики, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном уважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10 липня 2014 року у справі № 524/3770/14-ц визнано дійсним договір позики, який було укладено 07 квітня 2009 року укладений між позивачем та його батьком на суму 83734 грн. для придбання частини будівель та споруд промислової бази по АДРЕСА_4. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4 вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в позові було відмовлено. При цьому, Апеляційний суд Полтавської області виходив з того, що форма укладення договору позики та його виконання відбулося в межах чинного законодавства і підстав для судового захисту не має, оскільки презумується чинність та виконання договору.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2015 року по справі №1601/9434/12 було скасовано рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10 червня 2014 року, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності за кожним по 1/2 частині:

-квартири АДРЕСА_6

-приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_7

-приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_8

-будівель та споруд продбази, розташованої за адресою: АДРЕСА_9

-об'єкту незавершеного будівництва з господарськими будівлями та земельної ділянки площею 1000 кв.м. з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованих за адресою: АДРЕСА_10

В іншій частині у задоволенні позовів колишнього подружжя було відмовлено.

Вказаними рішеннями встановлені обставини, які мають преюдиціальне значення і доказуванню не підлягають.

Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду про доведеність позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України набуте під час шлюбу, належить чоловікові та жінці на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

(правова позиція ВСУ у справі № 6-55ц13 від 19 червня 2013 року)

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналіз даної норми призводить до висновку, що і у випадку посилань одного із подружжя на отримання коштів за договорами (позик, кредиту) в інтересах сім?ї і придбання майна у спільну сумісну власність, чи - посилань на наявність підстав для компенсації вартості зобов?язань за такими договорами, суд має встановити джерело коштів, за рахунок яких були проведені розрахунки за цими зобов?язаннями подружжя, а саме: чи являлися вони особистою власністю, у даному випадку, позивача.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 11,57-66 ,212 ЦПК України особа, яка бере участь в справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Сторонам належним чином було роз'яснено їх процесуальні права, попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій та цими правами сторони розпорядилися диспозитивно.

З матеріалів справи, а також матеріалів цивільних справ № 524/3305/14-ц, № 524/3306/14-ц, № 524/3770/14-ц, № 524/3304/14-ц, вбачається, що не були предметом дослідження обставини укладення договорів позик, факти реального виконання сторонами їх умов, джерела коштів, як переданих у позику, так і повернутих на виконання згідно розписок, складених у 2013 році.

Ці рішення суду не можуть визнаватися преюдиційними.

Апелянт не була стороною в цих справах.

Преюдиційним рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2015 року по справі №1601/9434/12 про розподіл майна подружжя не було встановлено факту, що зобов'язання за договором позики є спільним зобов'язанням подружжя та факту, що спірне майно було придбане в тому числі і за позичені кошти. Навпаки, судом було зроблено висновок про недоведеність даного факту.

У відповідності з вимогами ст. 61 п. 3 ЦПК України обставини встановлені рішенням у цивільній справі не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивачем не було надано жодного доказу у підтвердження вище перелічених обставин, які підлягали доведенню.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_7

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині порушення процесуальних прав відповідача, а саме: невручення в порядку окремого доручення копії позову, не заслуговують на увагу, оскільки право позивача на представництво її інтересів в суді було цілком забезпечено.

Не містять доводи апеляційної скарги і належних доказів у спростування висновків місцевого суду в частині поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності, з підстав наявності численних справ, пов?язаних з розподілом майна спільної сумісної власності у період з липня 2012 року.

На підставі вищевикладеного, судова колегія дійшла висновку про скасування рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 травня 2017 року та ухвалення нового - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 за недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 травня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів у повернення сплачених боргів за договорами позик - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : /підпис/ П.С. Абрамов

Судді: /підпис/ А.І. Дорош /підпис/ С.А. Гальонкін

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області _________ П.С. Абрамов