Справа №591/1047/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1074/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Семеній Л. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою начальника Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумське обласне патологоанатомічне бюро», третя особа: начальник Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И Л А :

16 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом, остаточно уточнивши свої позовні вимоги (т. 4, а. с. 175) просить: скасувати наказ №19-ОС від 20 лютого 2015 року про її звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновити її на роботі; стягнути з Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» (далі КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро») середній заробіток за час вимушеного прогулу; кошти за весь час невиплати належних позивачу сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України та затримку видачі трудової книжки з дня звільнення по день ухвалення судового рішення, з урахуванням раніше виплачених коштів (середнього заробітку за один місяць у сумі 3021,30 грн. згідно рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 серпня 2015 року). Свої вимоги мотивує тим, що з 1999 року перебувала в трудових відносинах з КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро», в період з 07 березня 2011 року по 08 вересня 2014 року обіймала посаду старшого лаборанта, а з 08 вересня 2014 року переведена на посаду лаборанта. 20 лютого 2015 року начальником бюро ОСОБА_3 винесено наказ про її звільнення з займаної посади за прогул (ст. 40 п. 4 КЗпП України). Вважає, що наказ про звільнення не відповідає вимогам закону та її звільнення проведено з порушенням вимог діючого законодавства про працю, оскільки вона була відсутня на роботі 20 лютого 2015 року з поважних причин.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано наказ від 20 лютого 2015 року №19-ос про звільнення ОСОБА_4, лаборанта відділення загальної патології КЗ СОР «Сумське обласне паталогоанатомічне бюро» з займаної посади за прогул за ст. 40 п.4 КЗпП України, з 20 лютого 2015 року.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді лаборанта відділення загальної патології КЗ СОР «Сумське обласне паталогоанатомічне бюро» з 20 лютого 2015 року.

Стягнуто з КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 57 681 грн. 15 коп., з послідуючим утриманням при виплаті необхідних обов'язкових відрахувань.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі третя особа начальник КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові. При цьому вказує на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взято до уваги те, що профспілковим комітетом у протоколі від 11 травня 2017 року №14 не наведено мотивів відмови в наданні згоди на звільнення позивача 20 лютого 2015 року. Зазначає, що 20 лютого 2015 року на розгляд справи за клопотанням про застосування до неї запобіжного заходу ОСОБА_4 до Зарічного районного суду м. Суми не зявилась, а в 11-37 год. того ж дня перетнула державний кордон України з Російською Федерацією.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення начальника КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» ОСОБА_3, представника позивача адвоката ОСОБА_5, представника КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, матеріали справ Зарічного районного суду м. Суми №591/1163/15-к (провадження №1-кс/591/311/15) та №591/1153/15-к (провадження №1-кс/591/310/15), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 з 1999 року перебувала в трудових відносинах з КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро», в період з 07 березня 2011 року по 08 вересня 2014 року обіймала посаду старшого лаборанта, а з 08 вересня 2014 року переведена на посаду лаборанта (т. 1, а. с. 60-61).

Наказом начальника КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» від 20 лютого 2015 року №19-ОС, ОСОБА_4, лаборанта відділення загальної патології, звільнено із займаної посади за прогул ( ст. 40 п. 4 КЗпП України ) з 20 лютого 2015 року ( т. 1, а. с. 36 ).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 звільнена без згоди профспілкового комітету, членом якого вона є, а тому наказ про її звільнення винесено з порушенням норм КЗпП України.

Проте повністю погодитись з висновками суду першої інстанції не можна, так як суд дійшов їх неповно зясувавши обставини справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

За змістом п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 22 та п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до службової записки завідувача відділення патології ОСОБА_8 від 20 лютого 2015 року в цей день о 08-15 год. ОСОБА_4 довела до її відому про виклик в судове засідання, проте на роботу не повернулась та станом на 16-00 годину її місцезнаходження невідоме (т. 1, а. с. 37). В додаток до вказаної службової записки комісією у складі керівника та працівників КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» складено акт про відсутність лаборанта ОСОБА_4 на робочому місці з 8-15 год. до 16-00 год. та неможливості взяти пояснення у даної особи (т. 4 а. с. 7).

Як вбачається з оглянутих в судовому засіданні матеріалів справ Зарічного районного суду м. Суми №591/1163/15-к та №591/1153/15-к, розгляд клопотання старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_9 про застосування до підозрюваної ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було призначено на 10-15 год. 20 лютого 2015 року. Виклик ОСОБА_4 у зазначене судове засідання підтверджується судовою повісткою на а. с. 27 т. 1. Того ж дня на 10 год. 40 хв. було призначено до розгляду також клопотання старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_10 про накладення арешту на майно позивача.

Проте, ОСОБА_4 у судове засідання до Зарічного районного суду м. Суми на розгляд вказаних справ не зявилась, що підтверджується журналами судового засідання (т. 4 а. с. 265-268).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 20 лютого 2015 року, надано дозвіл на затримання в рамках кримінального провадження №0000157 підозрюваної ОСОБА_4 з метою її приводу до слідчого судді для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Окрім того, згідно повідомлення Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Прикордонної служби України від 20 лютого 2015 року за № 5/190 старшому прокурору за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва ОСОБА_11, ОСОБА_4 20 лютого 2015 року, об 11-37 год. перетнула державний кордон в міжнародному пункті пропуску через державний кордон України для автомобільного сполучення «Юнаківка», залишила територію України в пішому порядку (т. 1, а. с. 133).

В судовому засіданні апеляційного суду начальник КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» ОСОБА_3 пояснив, що після того, як ОСОБА_4 не зявилася до Зарічного районного суду м. Суми на розгляд клопотання слідчого, йому зателефонували представники прокуратури з питанням щодо її місця перебування. Вони намагалися розшукати її, але на їх дзвінки її телефон не відповідав. О 15 годині йому зателефонував прокурор Мостовий М.В. та повідомив про те, що ОСОБА_4 перетнула державний кордон в міжнародному пункті пропуску через державний кордон України для автомобільного сполучення «Юнаківка» та залишила територію України.

Таким чином, з викладеного вбачається, що 20 лютого 2015 року ОСОБА_4 була відсутня на роботі без поважних причин, а отже мав місце прогул. В свою чергу позивачем, в порушення приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин неповернення 20 лютого 2015 року на роботу до кінця робочого дня суду надано не було. Сам по собі факт виклику в судові засідання, в які позивач не зявилась, не свідчить про поважність причин її відсутності на робочому місці.

Суд першої інстанції у своєму рішенні взагалі не встановив наявність або відсутність порушення трудової дисципліни з боку позивача. Хоча ця обставина підлягала обовязковому зясуванню під час вирішення даного спору.

Щодо висновку суду про наявність підстав для задоволення позову у звязку з відсутністю згоди профспілкового комітету на звільнення позивача, то з ним не можна погодитись з огляду на наступне.

Частинами 1, 7 ст. 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, було проведене без звернення до профспілкового комітету первинної профспілкової організації КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро», членом якого є позивач. Проте, час одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації попередньо (до звільнення) чи потім (після звільнення) є елементом порядку звільнення, порушення якого не тягне поновлення працівника на роботі.

Після звернення позивача до суду з позовом про поновлення на роботі, відповідач звернувся з поданням щодо згоди на її звільнення до профспілкового комітету первинної профспілкової організації КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро». Крім того згода первинного профспілкового органу на розірвання трудового договору між сторонами була запитана судом першої інстанції відповідно до вимог ч. 9 ст. 43 КЗпП України.

Відповідно до витягів із протоколів засідання профспілкового комітету КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» від 15 липня 2015 року та від 05 серпня 2015 року, подання роботодавця профспілковим комітетом залишено без розгляду у звязку з тим, що надійшло після звільнення позивача. На звернення суду профспілковим комітетом прийнято рішення не надавати згоду на звільнення позивача у звязку з тим, що не було подання від адміністрації КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» на звільнення, яке згідно ст. 43 КЗпП України повинно передувати звільненню працівника (т. 1 а. с. 109-110; 118-119).

Враховуючи відсутність згоди профспілкового комітету КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро», рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 серпня 2015 року у даній справі, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справа Апеляційного суду Сумської області від 11 листопада 2015 року, було поновлено ОСОБА_4 на посаді лаборанта відділення загальної патології КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» з 20 лютого 2015 року та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (т. 1 а. с. 125-126; 220-221).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року зазначені рішення судів скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а. с. 60-62).

Скасовуючи попередні рішення суду у даній справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначила, що профспілковий комітет у своїх рішеннях від 15 липня 2015 року та 05 серпня 2015 року не навів обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4, а лише виклав мотиви з яких він не надає згоди та залишає подання без розгляду. Фактично профспілковий комітет не розглянув по суті а ні звернення суду, а ні подання начальника КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро».

Під час нового розгляду даної справи судом першої інстанції повторно була запитана згода первинного профспілкового органу на розірвання трудового договору між сторонами.

Відповідно до витягу з протоколу засідання профспілкового комітету КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» від 11 травня 2017 року виборним органом первинної профспілкової організації прийнято рішення не надавати згоду на звільнення ОСОБА_4 за ст. 40 п. 4 КЗпП України у звязку з тим, що остання є висококваліфікованим працівником і у цьому випадку звільнення не є обовязковим, є інші дисциплінарні стягнення, які не були застосовані; достеменно не встановлено, який саме час була відсутня ОСОБА_4 на робочому місці; адміністрація бюро не зясувала причин відсутності ОСОБА_4, пояснення від неї або її представників до звільнення не отримані. Також у рішення профспілкового комітету зазначено, що за повідомленням матері ОСОБА_4 та її адвоката, вона залишила робоче місце за повістками до Зарічного районного суду м. Суми, на момент звільнення 20 лютого 2015 року ОСОБА_4 занедужала та лікувалась, що є поважними причинами відсутності на роботі (т.4, а. с. 172-174).

Відповідно до висновку, викладених, зокрема у постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобовязаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним (правовий висновок Верховного Суду України у справі 6-703цс15, про необхідність врахування якого, під час нового розгляду даної справи, зазначила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 20 квітня 2016 року).

Проте, судом першої інстанції зазначений правовий висновок Верховного Суду України, а також ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 20 квітня 2016 року не було враховано, не надано належну юридичну оцінку рішенням профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення позивача та помилково визнано їх обґрунтованими.

Так, причина з якої ОСОБА_4 відпросилася з роботи о 8-15 годині 20 лютого 2015 року це виклик у судове засідання Зарічного районного суду м. Суми. Належними доказами підтверджується той факт, що вона до суду не зявилася і на роботу до кінця робочого дня, а саме до 16 години не повернулася. Тобто фактично вона була відсутня на роботі без поважних причин майже на протязі всього робочого дня. У звязку з тим, що керівництво бюро було повідомлено слідчими органами про перетин ОСОБА_4 державного кордону України 20 лютого 2015 року об 11-37 год., а також відсутності доказів повернення її на територію України, виконати вимоги ст. 149 КЗпП України та відібрати у неї письмові пояснення відповідач не мав можливості. Посилання у рішенні профспілкового комітету на наявність у ОСОБА_4 поважних причин відсутності її на роботі 20 лютого 2015 року у звязку з хворобою, також не можна визнати обґрунтованим, так як ні мати позивача, ні її адвокат не надали профспілковому комітету належних доказів на підтвердження виникнення в цей день у позивача погіршення стану її здоровя. Не є обґрунтованим, за встановлених обставин справи, і посилання на те, що ОСОБА_4 є висококваліфікованим працівником, а тому до неї необхідно було застосувати інші дисциплінарні стягнення. Зокрема, профспілковим комітетом не була врахована та обставина, що наказом начальника бюро від 11 лютого 2015 року № 20-з «Про підсумки проведеної позапланової ревізії в лютому 2015 року» лаборанту відділення загальної патології ОСОБА_4 винесено догану за неналежний контроль та викривлення даних при здійсненні табелювання в табелі відпрацювання робочого часу (т. 1 а. с. 3). Зазначену догану ОСОБА_4 оскаржила до суду, але в подальшому відмовилась від цих позовних вимог.

Таким чином, відмову профспілкового комітету у наданні згоди на звільнення позивача не можна визнати достатньо, добре аргументованою та такою, що містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення позивача або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з позивачем є порушенням її законних прав.

Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про те, що при звільненні ОСОБА_4 були допущені порушення чинного законодавства, які є підставою для її поновлення на роботі є помилковим та не відповідає обставинам справи. Звільнення позивача було здійснено за наявності достовірних та належних доказів її вини в порушенні трудової дисципліни та скоєння прогулу, які позивачем не спростовані. Саме ж по собі порушення часу звернення до виборного органу первинної профспілкової організації відповідно до ст. 43 КЗпП України, як зазначалося вище, не тягне поновлення працівника на роботі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час невиплати належних позивачу сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України та затримку видачі трудової книжки з дня звільнення по день ухвалення судового рішення, суд першої інстанції послався на те, що ці кошти стягненню не підлягають у звязку з наявністю підстав для поновлення позивача на роботі і стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про вину відповідача у затримці видачі позивачу трудової книжки після її звільнення 20 лютого 2015 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Як вбачається з матеріалів справи після звільнення позивача на її адресу відповідачем було направлено відповідне повідомлення про необхідність зявитися за отриманням трудової книжки або надати згоду на відправлення її поштою. У звязку з відсутністю позивача на території України, повідомлення їй не було вручено. 01 квітня 2015 року ОСОБА_4 оголошена у міжнародний розшук. Інформація про її розшук внесена до бази даних Генерального Секретаріату Інтерполу, категорія облік червона картка (розшук з метою арешту та екстрадиції) (т. 4 а. с. 264). За повідомленням прикордонної служби України від 27 січня 2017 року ОСОБА_4 державний кордон України через встановлені пункти пропуску в період з 01.01.2016 року по 26.01.2017 року не перетинала (т. 4 а. с. 182).

В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час видачі трудової книжки, представник позивача посилається на заяву ОСОБА_4 начальнику КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» від 07 серпня 2015 року, в якій вона не заперечує, щоб трудова книжка була направлена їй поштою за її адресою: м. Суми, вул. Кондратьєва, 84/2 (т. 4 а. с. 15).

Проте зазначена заява не є доказом затримки видачі трудової книжки ОСОБА_4 у звязку з її звільненням 20 лютого 2015 року. На виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 серпня 2015 року ОСОБА_4 наказом від 07 серпня 2015 року № 89-ос було поновлено на посаді лаборанта відділення загальної патології з 20 лютого 2015 року (т. 3 а. с. 40). У звязку з поновленням її на роботі її представником 11 серпня 2015 року було подано заяву від імені ОСОБА_4, датовану 07 серпня 2015 року, в якій вона просила звільнити її з роботи за згодою сторін та видати копії наказів про її поновлення на роботі та звільнення і трудову книжку її представникам адвоката ОСОБА_5 або ОСОБА_12 Також в цій заяві зазначено, що вона не заперечує, щоб вказані документи і трудову книжку їй було направлено поштою за її адресою, а належні за розрахунком кошти просила направити на картковий рахунок.

Тобто вказана згода на пересилку трудової книжки поштою стосувалася іншого звільнення позивача за її заявою про звільнення за згодою сторін. Відповідач згоди на звільнення позивача за згодою сторін не надав, а наказом від 08 червня 2016 року № 64-ос на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року скасував наказ від 07 серпня 2015 року № 89-ос «Про поновлення на посаді лаборанта ОСОБА_4Л.» (т. 4 а. с. 82).

Крім того відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Враховуючи, що на керівника КЗ СОР «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» покладається відповідальність за збереження трудової книжки працівника, а дані про повернення ОСОБА_4 на територію України у нього відсутні, підстави для пересилки поштою трудової книжки позивача за адресою її проживання в Україні, у відповідача були відсутні.

Щодо розрахунку з позивачем під час її звільнення 20 лютого 2015 року, то відповідачем надані відповідні докази такого розрахунку, а саме перерахування належних їй при звільненні коштів на її зарплатний картковий рахунок, які позивачем та її представником не спростовані.

Отже, рішення суду першої інстанції на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.2, п. 3; 309 ч. 1 п. п. 1, 3, 4; 313-314; 316 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу начальника Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумське обласне патологоанатомічне бюро» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -