Номер провадження: 22-ц/785/2503/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» про визнання частково недійсним іпотечного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

12 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПАТ «УкрСоцбанк» про визнання частково недійсним іпотечного договору.

Мотивуючи свої позовні вимоги, тим 27 квітня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) та ним укладено Іпотечний договір.

Згідно п. 1.1. вказаного Іпотечного договору Іпотекодавець передає в іпотеку у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобовязань за Договором кредиту №2007/36-19/16 від 27.04.2007 р., укладеним між сторонами по справі, майнові права на незакінчену будівництвом квартиру № 231, загальною площею 54,9 квадратних метра, що знаходиться на 3 поверсі, та будується за адресою: місто Одеса, Гагарінське плато, вулиця Генуезька, надалі за текстом.

Предмет іпотеки належить ОСОБА_3 на підставі договору №0704/9 про резервування квартири та порядку погашення облігацій від 10 квітня 2007 року, що укладений між позивачем та ТОВ «Одеський центр дозвілля» та договору купівлі-продажу цінних паперів від 10 квітня 2007 року, що укладений між позивачем та АКБ «Інвестбанк», а також документа, який підтверджує фінансування Іпотекодавцем будівництва за рахунок власних коштів.

Спірний Іпотечний договір від 27 квітня 2007 року був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі.

Позивач стверджує, що під час укладення вказаного договору іпотеки були порушені положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення оскаржуваного договору, оскільки майнові права на незакінчену будівництвом квартиру № 231 не могли бути предметом іпотеки, а тому він звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні представник відпоідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначаючи, що норми Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» законодавчо закріплювали можливість укладання договорів іпотеки, в тому числі стосовно майнових прав на незавершений будівництвом обєкт нерухомості, а тому вимоги позивача не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не підлягають задоволенню.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14 грудня 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСоцбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції представник відповідача по справі ПАТ «УкрСоцбанк» не зявився, однак про розгляд справи він сповіщався належним чином та завчасно. Тому у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України його неявка до апеляційного суду не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, 27 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який загальними зборами акціонерів АКБ «Укрсоцбанк» на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» 16 квітня 2010 року змінив назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено Договір кредиту №2007/36-19/16, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 59 900.00 (п'ятдесят дев'ять девятсот тисяч) доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1. Договору кредиту та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 26 квітня 2022 року зі сплатою 13,0 процентів річних.

Своїх зобов'язань, які визначені п.3.1.1. Договору кредиту, позивачем належним чином у повному обсязі не виконано. Після отримання кредиту у якості забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту №2007/36-19/16 від 27.04.2007 року, у той же день між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки №900, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в іпотеку Банку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру №231, загальною площею 54,9 кв.м., що знаходиться на 3-му поверсі та будується за адресою: м. Одеса. Гагарінське плато, вулиця Генуезька. Предмет іпотеки належить ОСОБА_3 па підставі Договору №0704/9 про резервування квартири та порядку погашення облігацій від 10 квітня 2007 року, що укладений між ОСОБА_3 та TOB «Одеський Центр Дозвілля» і Договору купівлі-продажу цінних паперів №Б-52/01/2007 від 10 квітня 2007 року, який укладено між ОСОБА_3 та АКБ «Інвестбанк», а також документа, що підтверджують фінансування ОСОБА_3 будівництва за рахунок власних коштів.

Як стверджує відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» йому стало відомо, що будинок, майнові права на квартиру у якому є предметом іпотеки, було здано в експлуатацію, номер квартири, після здачі будинку в експлуатацію, змінився з будівельного №231 на №240.

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на квартиру №240, по вул. Генуезькій, 5, свідоцтво про право власності видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради. 23 січня 2012 року було видано Дублікат свідоцтва про право власності на вказану квартиру, проте, як того вимагає п.1.9. Договору іпотеки, та п.1.3.2. Договору кредиту, Позичальник не уклав з Банком протягом 2-х робочих днів після реєстрації права власності на нерухоме майно, Договір про внесення змін до іпотечного Договору, у якому сторони мали змінити опис предмету іпотеки: замість «майнових прав на нерухоме майно» - «нерухоме маймо», яке належить Позичальнику на праві власності із зазначенням відповідних реєстраційних даних.

Згідно до умов Договору іпотеки, після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного у п.1.1. Договору іпотеки, а також після оформлення та реєстрації в установленому чинним законодавством України порядку права власності на нього за Іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути Предметом іпотеки.

Правовідносини у сфері застави нерухомості (іпотеки) регулюються Законом України «Про іпотеку», за яким законодавство України про іпотеку базується на Конституції України та складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України й інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України; Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який регулює відносини у системі іпотечного кредитування, перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном.

Так, за змістом ч.ч. 1,3 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно з ч.1 ст.576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до ч.2 ст.583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Згідно ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об'єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно, інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (в редакції на дату укладення договору іпотеки) установлювала, що іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

За таких обставин, наявність подібного твердження в ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» законодавчо закріплювала можливість укладення договорів іпотеки в тому числі стосовно майнових прав на незавершений будівництвом об'єкт нерухомості.

Окрім того, судова колегія звертає увагу на дію загального принципу цивільного права - свободу договору (ст.ст.6, 627 ЦК України). Неможливість є тільки укладання договорів відносно предмету, що виключений з цивільного обороту, до яких майнові права на нерухомість не відносяться. Наявний принцип цивільного законодавства повністю може бути застосований і до способів забезпечення зобов'язання, оскільки відповідно до ЦК України в редакції станом на дату укладення договору іпотеки не було заборон укладення інших не врегульованих ЦК договорів забезпечення зобов'язання (ч.2 ст. 546 ЦК України). До того ж, ч.1. ст.576 ЦК України чітко вказувалося, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Крім того, ч.ч. 4-7 ст.576 ЦК України вказує майно, яке не може бути предметом застави, та можливість заборони передачі у заставу деяких видів майна іншими законами.

Тобто, законодавством не передбачено, прямої заборони передачі майнових прав у договір застави, а ще і вказано, що майнові права входять до переліку майна, яке може виступати таким.

Таким чином ні Законом України «Про іпотеку», а ні Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не вказана заборона на укладення договорів іпотеки, предметами яких виступають майнові права.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що іпотека майнових прав стала можливою лише з набранням чинності Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25.12.2008р. №800-VI, не враховує норми ст.5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», в яка урегульовує порядок оформлення іпотечного договору, предметом якого виступають майнові права.

Якщо сам факт укладення договорів іпотеки, предметом іпотеки за якими виступає майнові права було не можливе, то Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» від 19.06.2003 року містить таку норму як -

Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість. Після закінчення будівництва іпотекодержатель реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість, та ця нерухомість продовжує бути предметом іпотеки, відповідно до умов іпотечного договору.

Виходячи з вищенаведеного судова колегія вважає, що оскільки послідовність укладення таких договорів та реєстрації права власності на таке майно, укладення іпотечних договорів, предмет іпотеки за якими є майнові права повністю відповідало діючому на той час законодавству України.

Також слід зазначити, що будинок, у якому знаходились майнові права позивача, по спірному іпотечному договору здано в експлуатацію у 2012 році, і позичальником вже було оформлено право власності на даний об'єкт нерухомості.

Отже, вказаний предмет іпотеки вже існує як нерухоме майно, а тому застосування до нього правового висновку Верховного Суду України по справі №6-1502цс15, № 6-1732цс15 безпідставне та не відповідає фактичним обставинам справи і не може бути застосовано до виниклих правовідносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами у справі с будь-які фактичні на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.58 ЦПК України суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду в п.1 своєї постанови від 29.12.1976 року №11 «Про судове рішення», обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно п.2 ч.1 ст.307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.п. 1,4 ч. 1 ст.309, ч. 2 ст. ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» задовольнити, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» про визнання частково недійсним іпотечного договору відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_5

ОСОБА_2