Справа № 359/7299/16-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/3684/17 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 52 20.07.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

20 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Гуль В.В., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, про зміну формулювання підстав

звільнення ,-

встановила:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про скасування наказу від 18 квітня 2016 року про його звільнення з ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» за прогул без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КзПП України.

Позивач вказав, що з 11 грудня 2015 року він дійсно не виходив на роботу з поважних причин, оскільки вважав, що його звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КзПП України, відповідно до його заяви 10 грудня 2015 року про звільнення за угодою сторін та на згідно з усною домовленістю з керівництвом підприємства.

Позивач вважав, що його звільнення із зазначених в наказі підстав є незаконним, оскільки його відсутність на роботі обґрунтована поважними причинами. Також зазначає, що в порушення вимог ч.1 ст.149 КЗпП України власник прийняв рішення про його звільнення без отримання від нього попередньо письмових пояснень, також вважає, що порушені строки накладення дисциплінарного стягнення, які сплинули 14 січня 2016 року.

Про своє звільнення за прогул позивач дізнався у серпні 2016 року.

Уточнивши позов, позивач просив суд просив суд змінити в наказі ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 18 квітня 2016 №11-07/1-517/п підстави звільнення позивача, а саме: замість слів «за прогул без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України» записати «за угодою сторін, п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з 13 грудня 2015 року»;

- змінити у трудовій книжці позивача БТ-ІІ 7727185 запис під порядковим номером 32, а саме: замість слів «звільнено за прогул без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України» записати «звільнено за угодою сторін, п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з 13 грудня 2015 року».

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2017 року позов задоволено частково.

Змінено формулювання причини та підстав звільнення ОСОБА_2 відповідно до наказу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» по особовому складу від 18 квітня 2016 року №11-07/1-517/п, а саме: замість звільнення «за прогул без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України» замінити на звільнення «за угодою сторін, п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з 13 грудня 2015 року».

Змінено формулювання причин та підстав звільнення у трудовій книжці ОСОБА_2 БТ-ІІ 7727185, запис під порядковим номером 32, а саме: замість слів «звільнено за прогул без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України» замінити на «звільнено за угодою сторін, п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з 13 грудня 2015 року».

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішення суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав його незаконності та необгрунтованості, порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають про відсутність у матеріалах справи доказів, які б свідчили про волевиявлення ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»на звільнення позивача за згодою сторін. Суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам про те, що в період з 11 грудня 2015 року по 18 квітня 2016 року позивач був відсутній на роботі без поважних причин, а вжитими заходами не вдалось знайти позивача та відібрати у нього пояснення, тому його звільнення за прогул є законним.

Позивач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не з»явились, будучи належним чином повідомлені про слухання справи та направивши до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, що є підставою для розгляду справи у їх відсутність відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відповідно до правил ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2 працював в ДП «Міжнародний аеропорт Бориспіль» з листопада 1994 року на різних посадах.

Відповідно до наказу відповідача, позивач перебував у щорічній основній відпустці з 10 по 13 грудня 2015 року.

Позивач не з»явився на роботу 14 грудня 2015 року, а також в наступні робочі дні до 18 квітня 2016 року включно.

Відповідно до наказу від 18 квітня 2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади виконувача обов'язків комерційного директора ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» за прогул без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КзПП України.

Ці обставини підтверджується матеріалами справи та сторонами не оспорюються.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача за прогул без поважних причин відбулось всупереч досягнутої сторонами домовленості про звільнення позивача за згодою сторін в останній день його відпустки, внаслідок чого у позивача були поважні причини для неявки на роботу 14 грудня 2015 року, а також в наступні робочі дні до 18 квітня 2016 року включно.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо, оскільки він суперечить обставинам справи та вимогам закону, з огляду на таке.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Частиною першою статті 3 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» зі змінами і доповненнями (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Наявність у сторін домовленості про звільнення позивача за згодою сторін в останній день його відпустки - 13 грудня 2015 року, суд першої інстанції обґрунтовує показаннями позивача, допитаного як свідка, та свідка ОСОБА_4, секретаря - референта секретаріату про те, що вона у грудні 2015 року бачила та сканувала заяву ОСОБА_2 про відпустку та про його звільнення.

На думку апеляційного суду, ці докази підтверджують лише подання позивачем заяви про звільнення. Проте написання такої заяви ОСОБА_2, не є доказом ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на звільнення позивача за згодою сторін.

Більш того, надана позивачем копія його заяви від 10 грудня 2015 року про його звільнення за згодою сторін з 13 грудня 29015 року не містить будь-якої резолюції керівництва підприємства, доказів її реєстрації у підприємстві (а.с.5), за повідомленням начальника відділу кадрів така заява ОСОБА_2 до відділу кадрів не надходила ( а.с.35), згідно із службовою запискою тимчасово виконуючого обов»язки генерального директора ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» у грудні 2015 року ОСОБА_5, жодного наказу про звільнення ОСОБА_2 за згодою сторін останній не погоджував та не підписував ( а.с.116).

Суд першої інстанції не надав оцінки цим матеріалам справи, які свідчать про очевидну відсутність у будь-якій формі ( усній чи письмовій) згоди ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про звільнення позивача за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗПП України, з погодженням строків припинення трудового договору.

Отже, висновки суду про наявність домовленості сторін про звільнення позивача за згодою сторін 13 грудня 2015 року суперечать фактичним обставинам справи про відсутність такої домовленості, що є підставою для скасування рішення суду на підставі п.2 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Також, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що причини відсутності позивача на роботі відповідачем встановлені не були, не були отримані письмові пояснення позивача, тому звільнення позивача за прогул без поважних причин є незаконним.

Такі висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до п. 24 даної постанови при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України підставами для звільнення працівника згідно, зокрема, з п. 4 ст. 40 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

У матеріалах справи відсутні письмові пояснення ОСОБА_2 по суті прогулу, які би передували звільненню позивача за прогул.

Матеріали справи містять складені працівниками ДП МА «Бориспіль» акти про встановлення факту відсутності ОСОБА_2 на роботі з невідомих причин, за кожен робочий день, починаючи з 14 грудня 2015 року по 18 квітня 2016 року включно (т.1 а.с.31-118); здійснені комісією відповідача запити, зокрема адресованих за місцем проживання позивача, у лікувальні заклади ; службову записку «Щодо надання інформації» №11-10-199 від 11.04.2016 року голови комісії з розслідування причин відсутності на роботі в.о. комерційного директора ОСОБА_2 (т.1 а.с.4-5, 165-166), Акт розслідування факту відсутності комерційного директора від 15.04.2016 №11-26-37 (т.1 а.с.169-173), які свідчать про намагання власника встановити причини відсутності позивача на роботі та відібрати письмові пояснення позивача.

За таких обставин, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у справі № 6 2801 цс15 від 19 жовтня 2016 року, який є обов»язковим для застосування згідно з вимогами ст. 360-7 ЦПК України.

Оскільки письмовими матеріалами справи підтверджено та сторонами не оспорюється факт відсутності ОСОБА_2 на робочому місці з 13 грудня 2015 року по 18 квітня 2016 року , а переконливих доказів поважності причин прогулу позивачем не надано, колегія суддів вважає, що правова оцінка дисциплінарного проступку надана відповідачем на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, однак без урахування письмового пояснення працівника, що не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наказом від 18 квітня 2016 року ОСОБА_2 законно звільнено з ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» за прогул без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КзПП України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України у зв'язку з неправильним застосуванням судом норми матеріального та процесуального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, про зміну формулювання підстав звільнення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» судовий збір в сумі 1212 гривень 64 копійки.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий

Судді :