Справа № 126/303/17 Провадження № 22-ц/772/1871/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 33 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Луценка В.В., Сопруна В.В.

При секретарі: Ліннік Я.С.

За участю: позивача ОСОБА_2 і його представника адвоката ОСОБА_3; представників відповідачів: ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4, Прокуратури Вінницької області ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 8 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 Вінницької області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства, прокуратури, суду при розгляді кримінальної справи,

В с т а н о в и л а:

6 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6 Вінницької області, Головного Управління національної поліції у Вінницькій області і Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства, прокуратури, суду при розгляді кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частинами 3, 5 ст. 27, частиною 1 ст. 366 КК України в сумі 2 000 000 грн., а також витрати за надання правової допомоги в сумі 10 000 грн. Свої вимоги мотивував тим, що він із 16 серпня 2005 року по 15 серпня 2016 року знаходився під оперативно-розшуковими заходами із застосуванням оперативно-технічних пристроїв досудового розслідування, судових переслідувань протягом 10 років 11 місяців, або 131 місяця. Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 15 серпня 2016 року кримінальне провадження про його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, закрито у звязку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Йому спричинена моральна шкода, яку він оцінив у 2 000 000 грн. і просив стягнути на його користь та стягнути витрати за надання правової допомоги в сумі 10 000 грн., понесені ним за період з березня 2013 року по серпень 2016 року.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 8 червня 2017 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_6 Вінницької області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства, прокуратури, суду при розгляді кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 3, 5 ст. 27, ч.1 ст. 366 КК України, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, оскільки вважає, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального права, у тому числі вимог статті 1176 ЦК України і Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не доречно застосована правова позиція Верховного Суду України у постанові від 25.05.2016 року по справі № 6-440цс16.

В судовому засіданні позивач і його представник підтримали апеляційну скаргу і просять її задовольнити.

Представники відповідачів ОСОБА_6 Вінницької області і Головного управління Національної поліції у Вінницькій області заперечили проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду вважають законним, просять залишити його в силі, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Представник відповідача Державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи (судова повістка отримана 3.07.2017 року), у судове засідання не зявився і не надав письмових заперечень на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що постановою прокурора Бершадського району Вінницької області від 12 вересня 2006 року порушено відносно ОСОБА_2 кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3, ч. 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 369 КК України У постанові зазначено, що на протязі вересня-листопада 2005 року ОСОБА_2 організував шляхом надання допомоги у вигляді порад, вказівок, особистих знайомств, чим сприяв ОСОБА_7 в даванні хабаря інспектору ВГІРФО Бершадського РВ УМВС ОСОБА_8, у вигляді 1 000 доларів США за виготовлення ним фіктивних паспортів громадянки України та закордонного паспорта на імя громадянки ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про народження, виданого на імя ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5).

Вироком Бершадського районного суду Вінницької області від 20 червня 2006 року, який набрав законної сили 6 липня 2006 року, ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 369 ч. 1, 358 ч. 3 КК України і призначено покарання на підставі статті 70 КК України за сукупністю злочинів у вигляді 3 500 грн. штрафу в дохід держави (а. с. 8-9).

Постановою Бершадського районного суду Вінницької області від 2 жовтня 2006 року скарга ОСОБА_2 на постанову прокурора Бершадського району про порушення кримінальної справи по ст. ст. 27 ч. 3 і 5, 369 ч. 1 КК України від 12 вересня 2006 року, залишена без задоволення (а. с. 5 на звороті).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 8 листопада 2006 року апеляція обвинуваченого ОСОБА_2 залишена без задоволення, а постанова Бершадського районного суду від 2 жовтня 2006 року відносно ОСОБА_2 без змін (а. с. 7).

27 вересня 2006 року помічником прокурора Бершадського району винесена постанова про притягнення обвинуваченим ОСОБА_2 і предявлено йому обвинувачення в злочині, передбаченому ч. 3 і 5 ст. 27 та ч. 1 ст. 369 КК України, кваліфікуючою ознакою якого є організація та пособництво в даванні хабаря (а. с. 6).

12 лютого 2007 року прокурором Бершадського району затверджено обвинувальний висновок по кримінальній справі № 06030252 по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 3, 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 369 КК України (а. с. 12-18).

Постановою Чечельницького районного суду від 5 лютого 2009 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 у скоєні злочину, передбаченого ч. 3, 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 369 КК України направлено для проведення додаткового розслідування прокурору Бершадського району зі стадії судового розгляду.

Кримінальна справа з апеляціями на постанову суду від 5 лютого 2009 року направлена для розгляду апеляційною інстанцією, призначеного на 8 квітня 2009 року (а. с. 18 зворот, 19, 20).

Апеляції задоволені.

Постановою Чечельницького районного суду Вінницької області від 18 лютого 2010 року кримінальна справа по обвинуванню ОСОБА_2 по статті 27 ч. 3, 5 та статті 369 ч. 1 КК України направлена прокурору Бершадського району на додаткове розслідування.

Міру запобіжного заходу підписку про невиїзд, залишено без змін (а. с. 22-23).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 21 квітня 2010 року задоволено апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи. Постанова Чечельницького районного суду Вінницької області від 18 лютого 2010 року про повернення кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_2 за ст.ст. 27 ч. 3, 5, 369 ч. 1 КК України прокурору для організації додаткового розслідування скасована, справа направлена на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі (а. с. 21).

Постановою Чечельницького районного суду Вінницької області від 22 грудня 2010 року кримінальну справу щодо ОСОБА_2 по ч.ч. 3, 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 369 КК України провадженням закрито, виходячи із того, ОСОБА_2 вчинив злочин невеликої тяжкості, з вчинення якого пройшло пять років, тому він підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, а справа провадженням має бути закрита у звязку із закінченням строків давності. Міра запобіжного заходу підписка про невиїзд, скасовується після вступу постанови в законну силу (а. с. 24).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 9 березня 2011 року апеляцію ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Чечельницького районного суду від 22 грудня 2010 року про закриття провадження по кримінальній справі стосовно ОСОБА_2 у звязку з закінченням строків давності скасовано, а справу направлено на новий розгляд в той же суд, але іншим суддею (а. с. 26).

Вироком Чечельницького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2012 року ОСОБА_2 визнано невинним в скоєні злочину, передбаченого ч. 3, 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 369 КК України за відсутністю в його діях складу злочину та по суду виправдано за вказаними статтями. Міра запобіжного заходу підписка про невиїзд, скасована (а. с. 32-34).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 травня 2012 року частково задоволено апеляцію прокурора. Вирок Чечельницького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2012 року, яким ОСОБА_2 виправданий за ч. 3, 5 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України, скасований, а кримінальна справа направлена на новий судовий розгляд в той же суд, але іншим суддею (а. с. 35-36).

Вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 27 травня 2013 року визнано ОСОБА_2 винним в скоєні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України і призначено йому покарання у вигляді штрафу в сумі 3 400 грн.

Звільнено ОСОБА_2 від покарання на підставі п. 5 ст. 74, п.2 ч. 1 ст. 49 КК України, у звязку із закінченням строків давності.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь НДЕКЦ при УМВС України у Вінницькій області судові витрати за проведення почеркознавчої експертизи в сумі 612,00 грн. і за проведення експертизи відеозапису в сумі 5 295,45 грн.

Запобіжний захід ОСОБА_2 до набрання вироком законної сили залишено підписку про невиїзд з постійного місця проживання (а. с. 42-47).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 11 вересня 2013 року апеляцію ОСОБА_2 залишено без задоволення. Вирок Тростянецького районного суду Вінницької області від 27 травня 2013 року залишено без змін (а. с. 49-50).

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Вирок Тростянецького районного суду Вінницької області від 27 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 11 вересня 2013 року щодо ОСОБА_2 скасовано, а справу направлено на нове розслідування (а. с. 51-52).

ОСОБА_6 Бершадського району 28 липня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000013 від 28.07.2014 року внесла відомості про вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України та розпочала досудове розслідування, проведення якого доручено СВ Бершадського РВ УМВС України у Вінницькій області (а.с. 53).

11 березня 2015 року старший слідчий СВ Бершадського РВ УМВС України у Вінницькій області виніс повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_2 про те, що він підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4, 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції 2001 року), кваліфікуючими ознаками якого є: підбурення до службового підроблення та пособництво в службовому підробленні офіційних документів, тобто складанні службовою особою завідомо неправдивих документів (а. с. 54-55).

13 травня 2015 року заступник прокурора Бершадського району затвердив обвинувальний акт у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4, 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 366 КК України (а. с. 56).

Згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 10 липня 2015 року кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, 5 ст. 27, ч. 1 ст.366 КК України направлено для розгляду до Крижопільського районного суду Вінницької області (а. с. 59-60).

Бершадська місцева прокуратура 14 липня 2016 року винесла постанову, погоджену з ОСОБА_6 Вінницької області 12 серпня 2016 року, про відмову під підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000013 стосовно ОСОБА_2 за частинами 4, 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 366 КК України (а. с. 62-64, 65-67).

Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 15 серпня 2016 року кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000013 від 28 липня 2014 року про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частинами 4, 5 ст. 27 і частиною 1 ст. 366 КК України, закрито у звязку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення (а. с. 68).

У постанові прокурора від 12.08.2016 року про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадження стосовно ОСОБА_2 зазначено, що ОСОБА_2 на протязі вересня-початку жовтня 2005 року, маючи на меті умисел на отримання фіктивних паспортів, діючи в інтересах ОСОБА_7, шляхом надання порад, вказівок, усуненням перешкод, виступаючи в якості пособника сприяв інспектору ВГІРФО Бершадського РВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_8 у виготовленні підроблених документів: паспорта громадянина України серії СМ № 1733324 та закордонного паспорта серії АК № 215824 на імя ОСОБА_9.

У звязку з цим ОСОБА_2 предявлено обвинувачення про те, що він своїми діями вчинив злочин, передбачений частинами 4, 5 ст. 27 і частиною 1 ст. 366 КК України (в редакції 2001 року), кваліфікуючими ознаками якого є: підбурення до службового підроблення та пособництво в службовому підробленні офіційних документів, тобто в складанні службовою особою завідомо неправдивих документів.

Також у цій постанові прокурором зазначено, що дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, вислухавши показання обвинуваченого, свідків, встановлено, що предявлене ОСОБА_2 обвинувачення не знайшло свого підтвердження. Під час судового слідства не здобуто доказів, що ОСОБА_2 був обізнаний з тим, що жінка, для якої виготовляються документи на прохання його знайомого ОСОБА_10, насправді не ОСОБА_9, а ОСОБА_7

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_2 інкриміновано підбурення та пособництво у вчиненні ОСОБА_8 службового підроблення, однак відносно останнього рішення за ст. 366 КК України не прийнято, тобто фактично у кримінальному провадженні відсутній виконавець злочину.

У ході судового розгляду кримінального провадження допитано ряд свідків, які майже нічого не памятають з тих подій, які відбувалися ще у 2005 році, тобто їх покази не мають будь-якої доказової сили.

Із досліджених у судовому засіданні речових доказів двох відеокасет, встановлено, що одна із них містить частину записів, на яких на даний час відсутній звук та зміст записаних на ній розмов незрозумілий, а інші записи, на яких звук наявний, жодної корисної саме для даного кримінального провадження інформації не містять, а по другій відеокасеті встановлено, що звук та зображення на ній взагалі відсутні та записи не відтворюються, оскільки з часу запису пройшло більше 10 років.

Інших беззаперечних доказів, які б підтверджували предявлене ОСОБА_2 обвинувачення у вчиненні злочину, в ході досудового розслідування та судового слідства не здобуто. Таким чином, в результаті судового розгляду встановлено, що предявлене ОСОБА_2 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частинами 4, 5 ст. 27 і частиною 1 ст. 366 КК України, не підтверджується (а. с. 62-64, 65-67).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пленум Верховного Суду України надав розяснення щодо застосування законів, що регулюють відшкодування моральної шкоди, у постанові "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року, із послідуючими змінами. Так, у пункті 2 цієї постанови розяснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист права споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За правилами частин 1 і 2 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян (пункт 1 частини 1).

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно ч. 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Отже, для настання цивільної відповідальності необхідно, щоб дії правоохоронних органів та суду були незаконними. У цьому випадку право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю у сфері правосуддя, виникає за умови закриття кримінального провадження з підстав не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Доводи відповідачів в тому, що незаконність дій органів дізнання досудового слідства, прокуратури і суду не була встановлена, спростовуються тим, що відсутній обвинувальний вирок щодо ОСОБА_2 і в той же час існує законна ухвала суду, що набрала чинності, про закриття кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_2 за недоведеністю його вини, яка і доводить факти незаконності притягнення його до кримінальної відповідальності як обвинуваченого та незаконності обрання міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Так, по справі встановлено, що ухвалою Теплицького районного суду від 15 серпня 2016 року кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення закрито у звязку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Зі змісту ухвали суду вбачається, що в ході судового розгляду кримінального провадження прокурор Собчук В.В., який підтримував державне обвинувачення, оголосив постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення, в якій виклав мотиви такої відмови, які полягають у тому, що предявлене ОСОБА_2 обвинувачення не знайшло свого підтвердження; у судовому засіданні не здобуто доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_2 будь-яких дій до підбурення службової особи до вчинення злочину та встановлено, що таких дій він не вчиняв; покази допитаних по справі свідків не мають будь-якої доказової сили; визнані по справі речовими доказами відеокасети не містять доказів вини ОСОБА_2 в інкримінованому йому злочині.

Будь-яких інших беззаперечних доказів, які б підтверджували предявлене ОСОБА_2 обвинувачення у вчинення злочину, в ході досудового розслідування та судового слідства не здобуто, а отже, предявлене обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину не підтверджується.

Такі мотиви відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення з послідуючим закриттям кримінального провадження відповідають вимогам частини 2 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яка за таких підстав дає громадянинові право на відшкодування шкоди в порядку і в розмірі, передбаченому цим законом, оскільки кримінальне провадження закрито у звязку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Саме про такі обставини зазначив прокурор у своїй постанові, яка беззаперечно прийнята судом та покладена в основу ухвали суду від 15 серпня 2016 року про закриття кримінального провадження.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (пункт 5).

Згідно вимог статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина 1).

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина 5).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина 6).

У позовній заяві ОСОБА_2 посилався на те, що йому завдана моральна шкода тим, що протягом тривалого часу 10 років, від перебував під слідством та судом і йому обрана міра запобіжного заходу підписка про невиїзд. Протягом цих 10 років він періодично викликався в органи поліції, прокуратури Бершадського району; підсудним викликався до Бершадського районного суду, Чечельницького районного суду, Крижопільського районного суду, Тростянецького районного суду, Теплицького районного суду Вінницької області; до Апеляційного суду Вінницької області. Кожен виклик причиняв моральні страждання. Він не мав можливості влаштуватися на роботу, від нього відвернулися знайомі. З подачі силових структур по місту Бершаді поширилися відомості про те, що ОСОБА_2 виготовляє підробні документи та вербує дівчат в секс-рабство за кордон. Він змушений був спростовувати це в районній газеті. В звязку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності у нього розпалася сімя: дружина залишила його і вони проживають окремо. В очах знайомих, сусідів, громадян міста Бершаді він втратив довіру як добропорядний, законослухняний чоловік. У залах судових засідань він сидів на лаві підсудних; на нього дивилися знайомі і незнайомі люди як на злочинця. Перебуваючи протягом цих десяти років на підписці про невиїзд, він був позбавлений можливості виїзду на межі місця проживання з метою відпочинку, відвідання родичів тощо.

По справі встановлено, що відносно ОСОБА_2 порушено кримінальну справі 12 вересня 2006 року, яка завершилася 15 серпня 2016 року постановленням ухвали суду про закриття кримінального провадження у звязку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

По кримінальній справі, а з 28 липня 2014 року по кримінальному провадженню, ОСОБА_2 обирався запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обовязків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї, на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Статтею 5 Конвенції гарантовано право потерпілого від арешту або затримання, на відшкодування шкоди.

Під справедливим та відкритим розглядом протягом розумного строк Конвенція розуміє також розумні строки ведення досудового слідства, оскільки КПК України під час розслідування з приводу підозри у скоєнні кримінального злочину обмежує особу у певних правах та зазнає певні обмеження життя, зокрема: обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо.

Отже, тривалість досудового слідства протягом необмеженого строку може завдавати особі певну шкоду, у тому числі моральну.

Таким чином, колегія суддів вважає, що внаслідок незаконного порушення проти позивача кримінальної справи, незаконного звинувачення у вчиненні злочину, незаконного застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, ОСОБА_2 зазнав моральних страждань: були порушені його права як громадянина, оскільки він був позбавлений можливості працювати і жити повноцінним життям. В період слідства та підписки про невиїзд не міг вільно пересуватися, не мав можливості вільно реалізовувати свої плани, звички, бажання.; погіршилися його відносини в життєвих стосунках з оточуючими; йому довелося докладати значних зусиль для поновлення попереднього стану.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, станом на час розгляду цивільної справи.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року по справі № 6-2203цс15 і відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 року № 1801-VШ, установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 19,34 гривні.

З урахуванням наведеного розмір відшкодування має розраховуватися, виходячи із встановленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Позивач перебував під слідством та судом з моменту порушення прокурором Бершадського району відносно нього кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 3, ч. 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 369 КК України 12 вересня 2006 року (а. с. 5) по день постановлення Теплицьким районним судом Вінницької області ухвали про закриття кримінального провадження про його обвинувачення 15 серпня 2016 року (а. с. 68), тобто 9 років 11 місяців: 9 х 12 = 108 місяців + 11 місяців = 119 місяців.

Розмір відшкодування причиненої моральної шкоди позивачу становитиме 380 800,00 грн. (119 місяців х 3 200,00 грн.).

Таким чином, заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги про відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 2 000 000,00 грн. підлягають до часткового задоволення в сумі 380 800,00 грн.

Вимоги позивача про стягнення на його користь витрат за надання правової допомоги в сумі 10 000,00 грн., понесених ним за надання юридичної допомоги у період з березня 2013 року по серпень 2016 року, до задоволення не підлягають, оскільки ці витрати понесені ним під час розгляду кримінального провадження, тому мають вирішуватися відповідно до вимог Кримінально процесуального кодексу України та не являються судовими витратами, визначеними статтею 79 ч. 3 п. 2 та статтею 84 ЦПК України і не підлягають розподілу як судові витрати по даній цивільній справі за правилами статті 88 ЦПК України.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, визначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно пункту 10-1 зазначеної постанови при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог в частині.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1, ч. 2 і ч. 3 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового.

Відповідно до частини 3, 5 статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає до стягнення сума судового збору пропорційна до задоволеної частини вимог, що складатиме 1 523,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 88, 212, 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 8 червня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 380 800 грн. (триста вісімдесят тисяч вісімсот грн. 00 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь держави 1 523,20 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_11

Судді: /підпис/ ОСОБА_12

/підпис/ ОСОБА_13

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська