АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/2970/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/790/17 Доповідач - Хома М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Сташків Б. І., Костів О. З.,

секретар - Романюк Х.Ю.

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3, який діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_6, Служба у справах малолітніх та дітей Тернопільської міської ради, приватне підприємство "Сонячне" про встановлення порядку користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3, який діє у власних інтересах та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_5, 2008 р.н., звернувся в суд із позовом про встановлення порядку користування двохкімнатною квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у користування ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_5 виділити житлову кімнату площею 15,7 кв.м; у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_6 залишити житлову кімнату площею 11,4 кв.м; в загальному користуванні залишити: кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор. Вимоги обгрунтовував тим, що він з 1985 року зареєстрований у цій квартирі. Крім нього, у квартирі зареєстровані його син ОСОБА_7, 2008 року народження, батько ОСОБА_1 та брат ОСОБА_6 Квартира не приватизована. З листопада 2015 року між ним та батьком існують суперечності з приводу проживання у цій квартирі, батько не допускав його у житло, з приводу чого був поданий позов про вселення. До винесення рішення батько надав йому ключі, однак сторони не можуть досягти домовленості щодо порядку користування квартирою.

У червні 2016 року ОСОБА_1 пред"явив зустрічний позов про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1, посилаючись на те, що ОСОБА_3 більше 20 років не проживає у вказаній квартирі, а його син ОСОБА_7 взагалі ніколи в ній не проживав, тому згідно ст.ст. 71, 72 ЖК України вони є такими, що втрати право користування цим житлом. Також просив зобов'язати Тернопільський міський відділ Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області зняти з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2017 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити та визнати ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житлом. Вказує, що рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не досліджено всі обставини справи в їх сукупності.

Рішення суду оскаржується в частині вирішення зустрічних позовних вимог, а тому згідно ст.303 ЦПК України колегія суддів перевіряє його законність і обґрунтованість лише в цій частині.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника, які доводи апеляційної скарги підтримали, пояснення представника ОСОБА_3, який проти задоволення апеляційної скарги заперечив та вважає, що рішення є законним та обґрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що тимчасова відсутність ОСОБА_3 та його малолітнього сина ОСОБА_5 за місцем їх реєстрації обумовлена поважними причинами, зокрема неправомірною поведінкою ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Встановлено, що 18.12.1984 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому №784 від 14.12.1984 року ОСОБА_1 на склад сім'ї 4 особи було видано ордер серії НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно довідки ПП "Сонячне" № 38 від 03.03.2016 року, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані : ОСОБА_3 з 27.02.1985 року, ОСОБА_5 з 26.10.2012 року, ОСОБА_6 з 06.04.1994 року, ОСОБА_1 з 27.02.1985 року. Вказана квартира перебуває у державній власності та складається із двох кімнат, житловою площею 27,1 кв.м.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до положень п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду УРСР від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку поважних причин житловим законодавством не встановлено, у зв"язку з чим вказане питання вирішується судом в кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Вірно визначивши норми матеріального, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, з урахуванням наявних у справі доказів, обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України підстав для визнання ОСОБА_3 та його малолітнього сина ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житлом.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо тривалості та причини відсутності ОСОБА_3 та його малолітнього сина ОСОБА_5 у спірному житлі, колегією суддів з пояснень сторін в суді першої та апеляційної інстанцій, а також показань допитаних у суді першої інстанції свідків, встановлено, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_1, вони разом проживали у спірній квартирі з 1985 року. З 2010 року ОСОБА_3 разом із сім"єю проживав за згодою ОСОБА_1 в іншій квартирі, яка належить дружині ОСОБА_1 - ОСОБА_8, однак останні в кінці 2015 року попросили ОСОБА_3 звільнити це житло. Після чого ОСОБА_3 намагався повернутися для проживання у квартиру АДРЕСА_1, проте його батько ОСОБА_1 заперечував проти цього, між ними виник конфлікт. У зв"язку з чим ОСОБА_3 у грудні 2015 року звернувся в суд із позовом про вселення. В ході слухання справи у лютому 2016 року сторони примирились, ОСОБА_1 визнав право його сина ОСОБА_3 та малолітнього внука ОСОБА_5 на проживання у спірній квартирі, та передав ОСОБА_3 ключі від спірної квартири, і за заявою ОСОБА_3 позов про вселення було залишено без розгляду, про що свідчить ухвала Тернопільського міськрайонного суду від 21.03.2016 року. Такі обставини ОСОБА_1 визнав.

Хоча ключі були передані ОСОБА_3, однак реальної змоги проживати у спірній квартирі він не мав, двічі приходив разом зі свідками ОСОБА_9, ОСОБА_10, які були допитані у судовому засіданні та підтвердили дані факти, однак ОСОБА_1 відмовлявся звільняти одну із кімнат, мотивуючи тим, що у квартирі він проживає разом з дружиною та сином від другого шлюбу. У зв"язку з такими діями ОСОБА_1 ОСОБА_3 22.03.2016 року звернувся в суд із позовом про встановлення порядку користування спірною квартирою.

Враховуючи наведені обставини справи, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 більше 6 місяців до пред"явлення позову ОСОБА_1 без поважних причин не проживав у спірному житлі.

Щодо відсутності ОСОБА_3 у спірній квартирі до грудня 2015 року і звернення в суд із позовом про вселення, слід зазначити, що ОСОБА_1 не звертався до цього часу із позовом про визнання його сина та внука такими, що втратили право на користування житлом, такий позов був поданий лише в червні 2016 року. Оскільки у лютому 2016 року ОСОБА_1 визнав право ОСОБА_3 на вселення та проживання та передав йому ключі від спірного житла, у зв"язку з чим позов ОСОБА_3 про вселення було залишено без рогляду, тому перебіг визначеного ст. 71 ЖК УРСР шестимісячного строку починається з лютого 2016 року.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області М.В. Хома