АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2074/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси, апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Шабастівської сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а :

30 травня 2017 року позивач ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до Шабастівської сільської ради Монастирищенського району про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що 02.04.2013 року померла ОСОБА_7, що підтверджується даними свідоцтва про смерть, виданого виконкомом Шабастівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області серії І-СР № 200990 від 04.04.2013 pоку. Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на все її майно.

За життя ОСОБА_7 склала заповіт від 20.03.2013 pоку, посвідчений ОСОБА_8, секретарем Жовтневої сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, зареєстрований в реєстрі за № 05, згідно умов якого, усе своє майно, де б воно не було, і з чого б не складалося, заповіла позивачу. Отже, після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, що складається із земельної ділянки площею 2,521 га (кадастровий номер:03:001:0227), розташованої в адміністративних межах Шабастівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, земельної ділянки площею 2,5216 га (кадастровий номер :03:001:0226), розташованої в адміністративних межах Шабастівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області. Зазначені земельні ділянки належали спадкодавцеві ОСОБА_7 на підставі державних актів на право приватної власності на землю: Серії ЧР № 0253079 від 02.06.2003 року та Серії ЯЕ № 143285 від 01.08.2007 року.

25.01.2017 року позивач ОСОБА_6 звернулась до приватного нотаріуса Монастирищенського районного нотаріального округу ОСОБА_9 із заявою про видачу на її імя свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначені земельні ділянки. На підставі заяви ОСОБА_6 приватним нотаріусом ОСОБА_9 05.06.2015 року була відкрита спадкова справа № 120-2013. Вихідним листом № 69/02-14 від 01.02.2017 року приватним нотаріусом Монастирищенського районного нотаріального округу ОСОБА_9 було відмовлено ОСОБА_6 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з наступних підстав.

Згідно підпункту 4.12 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 (надалі - Порядок), свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

У відповідності до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Предявити оригінали правовстановлюючих документів на зазначені земельні ділянки немає можливості, оскільки державні акти на право власності на імя ОСОБА_7 на вищезазначені земельні ділянки не збереглися.

За таких обставин, у звязку з неможливістю оформлення права власності на спадкове майно шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач ОСОБА_6 змушена звертатись до суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. В обгрунтування позову ОСОБА_6 посилається на ст. ст. 1216, 1218, 1220, 1268, 1296 ЦК України. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Позивач просить визнати за нею право власності на: земельну ділянку площею 2,5216 га (кадастровий номер :03:001:0227), розташовану в адміністративних межах Шабастівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області та на земельну ділянку площею 2,5216 га (кадастровий номер :03:001:0226), розташовану в адміністративних межах Шабастівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, яка померла 02.04.2013 року.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до Шабастівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в сумі 94 грн. 84 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_6 оскаржила рішення в апеляційному порядку. Апелянт зазначає, що при прийнятті рішення, суд послався на наявність письмової заяви ОСОБА_10 від 05.09.2017 року, в якій повідомлено районний суд про те, що документи два державні акти на право приватної власності на землю (ЯЕ № 143285 від 01.08.2017 року та ЧР №0253079 від 02.06.2003 року) видані на ім`я ОСОБА_7, які оголошені втраченими, згідно оголошення щотижневика «Апекс» №30 від 17.08.2017 року, в дійсності знаходяться у неї як спадкоємця земельних ділянок. Апелянт посилається, що саме вказаний текст заяви судом першої інстанції було прийнято до уваги. При цьому, документу не надано обґрунтованої правової оцінки в розумінні належного доказу у справі. Тому вважає, що суд безпідставно прийняв зазначену заяву до матеріалів справи, при цьому, не встановивши джерело походження вказаної заяви, та не перевірив достовірність викладеної в ній інформації. Апелянт просить рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог позивача, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає повністю.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правовстановлюючих документів на спадкові земельні ділянки та послався на наявність письмової заяви ОСОБА_10 від 05.09.2017 року, в якій зазначено, що два державні акти на право приватної власності на землю (ЯЕ № 143285 від 01.08.2017 року та ЧР № 0253079 від 02.06.2003 року), видані на ім`я ОСОБА_7, які оголошені втраченими, згідно оголошення щотижневика «Апекс» № 30 від 17.08.2017 року, в дійсності знаходяться у неї як спадкоємиці земельних ділянок.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на вимогах закону і обставинах справи, наявних у справі доказах, а рішення суду ухвалено з грубим порушенням вимог чинного законодавства, невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що є обовязковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції .

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи згідно даних свідоцтва про смерть ОСОБА_11 I-CP № 200990, виданого виконкомом Шабастівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, ОСОБА_7 померла 02.04.2013 року с. Шабастівка Монастирищенського району Черкаської області (а.с.7).

Судом першої інстанції також встановлено, що є заповіт за № 05 від 20 березня 2013 року, посвідчений секретарем Жовтневої сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, згідно якого померла ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, заповідала ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 усе своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде належати їй, і на що вона за законом матиме право ( а. с. 8).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Наявність спадкового майна у померлої ОСОБА_7 підтверджується архівною копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 0253079 від 02.06.2003 року (а.с.11), архівною копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 143285 від 01.08.2007 року (а. с. 12).

Відповідно до вимог ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на землю на підставі цивільно-правових угод чи прийняття спадщини.

За таких обставин, із досліджених судом доказів вбачається, що ОСОБА_7 за життя володіла, користувалась та розпоряджалась згаданими земельними ділянками площею 2,522 га, та 2,5216 які розташовані на території Шабастівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, а отже вони перебували у її власності.

ОСОБА_6, спадщину після померлої 2 квітня 2013 ОСОБА_7 прийняла, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини (а.с.26).

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 вказаного Кодексу, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ст.ст. 66-69 Закону України "Про нотаріат", п.п. 4.15., 4.20 п.4 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Судом встановлено, що згідно даних відповіді приватного нотаріуса Монастирищенського районного нотаріального округу ОСОБА_9 фактично про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.02.2017 року позивачу ОСОБА_6В, у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлої 02.04.2013 року ОСОБА_7, в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на земельну ділянку відмовлено, тому ОСОБА_6 звернулась до суду за захистом спадкових прав (а. с. 10).

Фактична відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно - оригіналів державних актів на земельні ділянки позбавили приватного нотаріуса Монастирищенського районного нотаріального округу ОСОБА_9 можливості видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом спадкоємиці ОСОБА_6

Відмовляючи в задоволенні позовних вимогах ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив лише із заяви ОСОБА_10, яка не є стороною у справі, заяви про її порушені права та участь у даній справі в якості третьої особи чи іншого учасника процесу нею не подано.

Суд, першої інстанції не звернув належної уваги на вказані обставини подання заяви, не перевірив та не встановив, достовірність викладеної в даній заяві інформації, чиє даний документ належним доказом і чи відповідає фактичним обставинам справи. Зокрема, судом зазначено, що ОСОБА_10 володіє двома державними актами на право приватної власності на землю (ЯЕ № 143285 від 01.08.2017 року та ЧР № 0253079 від 02.06.2003 року), виданих на ім`я ОСОБА_7,

Однак, із наявних в матерілах справи копій державних актів на право власності на земельні ділянки ( а.с. 11- 12) вбачається, що ОСОБА_7 державні акти видано 2 червня 2007 року серії ЧР № 0253079 та 01 серпня 2007 року серії ЯЕ № 143285, що не співпадають із вказаними ОСОБА_10 датами правовстановлюючих документів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та зазначалось вище, заявник ОСОБА_10, не є стороною по даній справі, її не було залучено співвідповідачем чи їншою особою за клопотанням сторін чи судом по даній справі, як і не було надано будь-якого підтвердження того, що ОСОБА_10 в дійсності такими документами володіє, а отже належні та допустимі докази не надано, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Крім того, судом першої інстанції безпідставно зазначено, що ОСОБА_10 є спадкоємицею даних земельних ділянок, однак як вбачається з матеріалів справи дані обставини нічим це не підтверджено, навпаки є рішення судів про те, що заповіт на імя ОСОБА_10 визнано в судовому порядку нікчемним, що підтверджується рішенням Монастирищенського районного суду Черкаскьої області від 22 грудня 2015 року, яке вступило в законну силу 04 січня 2016 року ( а.с.74-82 ) .

Колегія суддів вважає, що слід зазначити, що предметом розгляду судового спору є обставини, пов`язані із спадкодавцем, його майном та спадкоємцем, і вказані обставини встановлені та перевірені судом першої інстанції, а правовстановлюючі документи на земельні ділянки, а тим більше їх перебування в конкретному володінні не є предметом доказування в даній справі, оскільки позивачем надано докази про оголошення втраченими вказаних державних актів на земельні ділянки. Разом з тим, в рішенні суду помилково зазначено, що ОСОБА_10 володіє державним актом на право приватної власності на землю «ЯЕ 143285 від 01.08.2017 року», виданого на ім`я ОСОБА_7, яка померла 02.04.2013 року, що вказує на невідповідність фактичним обставинам справи.

В зв`язку з вище викладеним, колегія суддів не погоджується з висновком судом першої інстанції і вважає, що судом першої інстанції безпідставно було прийнято зазначену заяву, яка не є належним та допустимим доказом у справі і не може прийматись судом як доказ.

Частиною 1. ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленному цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений закономи України.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив порушення вимог матеріального та процесуального права, безпідставно відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, померлої 04 квітня 2013 року .

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції допустився помилки, оскільки при вирішенні справи на зазначені положення закону належної уваги не звернув, не перевірив доводів сторін щодо даної обставини та ухвалив рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, яке не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню колегією суддів відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає доводи апелянта обґрунтованими , такими що спростовують висновки суду першої інстанції , а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом з вище викладених підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Шабастівської сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_6 в порядку спадкування за заповітом від 20 березня 2013 року після смерті ОСОБА_7, померлої 02.04.2013 року право власності на земельну ділянку площею 2,5216 га (кадастровий номер :03:001:0227), розташовану в адміністративних межах Шабастівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області; та на земельну ділянку площею 2,5216 га (кадастровий номер :03:001:0226), розташовану в адміністративних межах Шабастівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :