Справа № 473/2750/17
"12" жовтня 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:
головуючого - судді Вуїва О.В.
при секретарі Заблоцькій М.М.,
за участю: позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про тлумачення змісту заповіту,
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати - ОСОБА_4, яка за життя, а саме 29 липня 2004 року склала заповіт, згідно якого заповіла сторонам все рухоме та нерухоме майно, яке буде належати їй на момент смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все, на що вона за законом матиме право.
Позивач, як спадкоємець за заповітом, прийнявши спадщину, звернувся до нотаріальної контори з приводу її оформлення.
Проте нотаріус відмовив ОСОБА_1 в оформленні спадкових прав через те, що в заповіті не зазначено, в яких саме частках майно заповідається кожному зі спадкоємців, тобто виникла потреба в тлумаченні змісту заповіту.
В зв'язку з цим ОСОБА_1 просив з врахуванням положень ст. 1256, ч. 1 ст. 1278 ЦК України розтлумачити зміст заповіту від 29 липня 2004 року в судовому порядку, а саме, що спадкодавець заповіла сторонам зазначене в заповіті майно в рівних частках.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлений, причину неявки суду не повідомив.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивач та його представник не заперечували проти такого порядку вирішення спору.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, оглянувши посвідчення позивача, згідно якого останній є інвалідом 2-ої групи, суд прийшов до наступного.
Зокрема судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати сторін - ОСОБА_4, яка за життя, а саме 29 липня 2004 року склала заповіт, згідно якого заповіла сторонам (синам) все рухоме та нерухоме майно, яке буде належати їй на момент смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все, на що вона за законом матиме право.
Заповіт в день складання було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області Джавровою І.П. та зареєстровано в реєстрі за №51.
Після смерті ОСОБА_4 сторони, як спадкоємці за заповітом, звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини в передбачений законом строк.
В подальшому позивач звернувся до нотаріальної контори з приводу її оформлення.
Проте нотаріус відмовив ОСОБА_1 в оформленні спадкових прав через те, що в заповіті не зазначено, в яких саме частках майно заповідається кожному зі спадкоємців.
З пояснень позивача також слідує, що сторони не можуть домовитися про порядок спадкування після смерті матері, відповідач ігнорує вимоги позивача в частині необхідності тлумачення заповіту та оформлення спадщини.
Аналізуючи доводи сторони позивача, суд виходить з наступного.
Згідно ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями.
У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.
Згідно положень ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.
Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Таким чином тлумачення заповіту в судовому порядку можливе лише в разі, якщо між спадкоємцями існує спір з приводу з'ясування справжньої волі спадкодавця, викладеної в заповіті.
При тлумаченні суд не може здійснювати пошук волі спадкодавця, яка не знайшла відображення у тексті самого заповіту, також не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, оскільки заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.
Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Водночас ч. 1 ст. 1278 ЦК України встановлено правило, за яким частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.
З логічного змісту цієї норми вбачається, що її дія в частині рівності часток кожного зі спадкоємців розповсюджується як на відносини спадкування за законом, так і за заповітом. Оскільки поняття «розподілив» може застосовуватися тільки до конкретних об'єктів спадкування, часток у спадщині, дійсний зміст цієї норми є ширшим за буквальний. Правила цієї статті слід розуміти таким чином, що частки спадкоємців у спадщині є рівними і тоді, коли майно заповідається декільком спадкоємцям без визначення їх часток у спадщині та без зазначення того, яке конкретно спадкове майно і кому із спадкоємців переходить.
Таким чином судом встановлено, що:
- між сторонами існує спір з приводу тлумачення заповіту;
- зі змісту заповіту слідує, що спадкодавець не надала комусь зі спадкоємців перевагу у спадкуванні шляхом спадкування більшої частки майна та у заповіті не розподілила спадщину між ними;
- законодавчо встановлено правило, за яким частки кожного спадкоємця у спадщині (за законом та за заповітом) є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.
За встановлених обставин суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 209, 212, 213, 214, 215, 226, 228, 233 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про тлумачення змісту заповіту - задовольнити.
Розтлумачити зміст заповіту від 29 липня 2004 року, посвідченого в цей же день секретарем виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області Джавровою І.П. та зареєстрованого в реєстрі за №51 про те, що ОСОБА_4 заповіла все рухоме та нерухоме майно, яке буде належати їй на момент смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все, на що вона за законом матиме право своїм синам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В.Вуїв