Справа № 240/798/15-ц
Провадження № 6/240/17/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року смт. Олександрівка

Олександрівський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Шинкаренко А.І.,

при секретарі Пліскачовій Н.В.,

за участі:

старшого державного виконавця Олександрівського РВ ДВС - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Олександрівка подання старшого державного виконавця Олександрівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа,

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 2017 року до Олександрівського районного суду Донецької області надійшло подання старшого державного виконавця Олександрівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_2. Державний виконавець посилався на те, що на виконанні у Олександрівському районному відділі державної виконавчої служби перебуває виконавче провадження № 49673869, щодо виконання виконавчого листа №240/798/15-ц від 07 грудня 2015 року, виданого Олександрівським районним судом Донецької області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4, у розмірі 500 грн щомісячно, починаючи з 08.10.2015 року та до досягнення дитиною повноліття. Незважаючи на вжиті державним виконавцем заходи для виконання рішення суду, воно виконано не було. Боржник - ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення суду, тому просив обмежити його у виїзді за межі України без вилучення паспортного документа.

Державний виконавець в судовому засіданні підтримала подане нею подання, про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа та наполягала на його задоволенні.

Заслухавши позицію державного виконавця, дослідивши матеріали подання суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.7 постанови №5 від 30.03.2012 року роз'яснив, що відповідно до статті 33 Конституції України свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України можуть бути обмежені лише законом. Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» та статтею 377-1

ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Згідно приписів ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Так, пунктом 5 частини 1 статті 6 вказаного Закону встановлено, що ухилення громадянином від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, є підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон - до виконання зобов'язань.

Відповідно п.18 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

В той же час, відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

В узагальненні судової практики Верховним Судом України від 01 лютого 2013 року, щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України визначено значення словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону N 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону N 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Визначено, що особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може

ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи видно, що 03 грудня 2015 року Олександрівським районним судом Донецької області ухвалино рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4, у розмірі 500 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. На виконання даного рішення, 03.12.2015 року Олександрівським районним судом Донецької області було видано виконавчий лист.

Державний виконавець надав копію постанови від 16 грудня 2015 року про відкриття виконавчого провадження, у звязку з примусовим виконання судового рішення. Але, доказів вручення копії вказаної постанови в матеріалах справи не має.

В матеріалах справи є документи про те, що державний виконавець намагався виконати рішення суду за рахунок коштів боржника, для чого направлялись запити для встановлення джерел існування ОСОБА_2 і наявності у нього будь-якого майна. Проте, вказані дії не свідчать про те, що ОСОБА_2 був обізнаний щодо цих дій і навмисно ухилявся від виконання обовязку по сплаті аліментів на дитину.

При цьому, суд враховує й рішення ЄСПР від 11 липня 2013 року в справі «Хлистов проти Росії», відповідно до якого Європейський суд визнав доведеним порушення національною владою Росії п. п. 2 и 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право кожному на свободу переміщення, включаючи право залишити будь-яку країну й виїхати в країну за своїм вибором, в той час як втручання в право особи на виїзд із його країни не було «необхідним в демократичному суспільстві».

Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні подання, оскільки старшим державним виконавцем Олександрівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області не надано суду доказів на підтвердження ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення суду.

Керуючись ст.ст.209, 210, 377-1ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Олександрівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області - ОСОБА_1, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_2, без вилучення паспортного документа - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Олександрівський районний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя А.І. Шинкаренко