АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

18 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року ОСОБА_1, посилаючись на бездіяльність Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Шевченківська РДА в м. Києві) щодо не вирішення питання за заявами її матері ОСОБА_2 про зміну черговості перебування на квартирному обліку, звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача моральної шкоди, яку вона оцінює у 450 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначала, що при ухваленні рішення судом не враховано та не досліджено докази, які містяться в матеріалах справи та підтверджують факт бездіяльності відповідача, а саме листи Шевченківської РДА в м. Києві від 21.08.2015, 21.09.2015, 01.10.2015.

Вважала, що судом не застосовано норми права, які підлягають застосуванню у даних правовідносинах, у зв'язку з чим не взято до уваги, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень і в спосіб, що передбачені Конституцією України. Судом також не застосовано закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогію закону) до правовідносин, які склалися між сторонами, чим порушено ч. 8 ст. 8 ЦПК України, а саме не взято до уваги суду положення «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», що призвело до неправильного вирішення справи і ухвалення незаконного рішення.

За наведених обставин просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2017 та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Позивачка в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судове засідання представника не направив, причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди відповідачем безпосередньо позивачу, у зв'язку з чим дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та відмову у їх задоволенні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

У пункті 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У відповідності доположень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що з 24 березня 2003 року вона та її родина з трьох осіб (вона, мати ОСОБА_2 та брат ОСОБА_3.) перебувають на квартирному обліку за місцем проживання в Шевченківській РДА у м. Києві в загальній черзі за № 3930, як особи, які потребують поліпшення житлових умов. Доказів на підтвердження своїх доводів щодо перебування на квартирному обліку до позовної заяви не додала та не подавала таких доказів до суду першої інстанції.

Суд, дослідивши посвідчення Серії НОМЕР_1, встановив, що мати позивачки - ОСОБА_2 є ветераном праці та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів праці.

04 березня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до начальника відділу обліку та розподілу житлової площі Шевченківської РДА в м. Києві із заявою про включення її та її родини до пільгової черги на забезпечення житлом, як ветерана праці, у відповідності до п. 7 ст. 7 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» (а.с. 5).

Листом від 26 березня 2015 року № 28-В-77 відповідач повідомив ОСОБА_2 про те, що вона має право бути включеною до пільгової черги ветеранів у сфері виробництва у випадку, якщо пропрацювала не менше 20 років у сфері виробництва, а також повідомлено про надання необхідних документів та можливості розгляду даного питання за наявності правових підстав (а.с. 7).

В межах повноважень, передбачених ст. 303 ЦПК України в судовому засіданні апеляційної інстанції, з метою повного та всебічного з'ясування обставин у справі, задоволено клопотання позивача та досліджено листи Шевченківською РДА в м. Києві від 25.06.2015, 21.08.2015, 21.09.2015, 01.10.2015, які адресовано ОСОБА_2 (а.с. 8-11).

Дослідивши наявні у справі письмові докази, колегія суддів дійшла висновку, що судом вірно встановлено, що позивачем не доведено бездіяльності відповідача щодо позивача, оскільки листування з приводу пільгової черги відбувалося між відповідачем та ОСОБА_2, яка не є особою, що приймає участь у розгляді справи.

Наявність в матеріалах письмових доказів, які підтверджують дії відповідача, а саме направлення відповідей на звернення ОСОБА_2, в яких роз'яснено про необхідність надання оригіналів відповідних документів та порядок розгляду питання про включення до пільгової черги ветеранів виробництва, спростовує доводи позивача про бездіяльність відповідача.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів, що саме позивач зверталася до відповідача з заявою про зміну черговості і ця заява не розглянута, або в задоволенні такої неправомірно відмовлено, відсутні правові підстави для застосування «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР».

Позивачкою, у відповідності до вимог, встановлених ст. 10, 57-60 ЦПК України, не доведено заподіяння відповідачем моральної шкоди. Наявними в матеріалах справи доказами не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та завданою моральною шкодою позивачці.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/44516/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8404/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.