Справа № 520/3865/17
Провадження № 2/520/7182/17
Київський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого - судді Куриленко О.М.,
за участю секретаря - Баранової Ю.О.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за період навчання,
Свої вимоги мотивував тим, що відповідач ОСОБА_2 у 2010 році був зарахований до ОСОБА_1 державного університету внутрішніх справ та був поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення.
Позивач посилається на те, що після випуску з вищого навчального закладу Відповідач був відряджений для проходження служби до ГУМВС України в Одеській області, однак наказом ГУМВС України в Одеській області від 05.07.2014 № 361 о/с відповідача було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «ж» (за власним бажанням).
Таким чином, позивач вказує на те, що відповідач порушив умови Договору, в яких передбачені підстави на відшкодування витрат за період навчання, а саме звільнення з органів внутрішніх справ до встановленого 3-річного терміну перебування на службі за відмови від подальшого проходження служби.
У звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.
У судове засідання представник позивача ОСОБА_1 державного університету внутрішніх справ не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник ОСОБА_3 звернувся до суду з завою про розгляд справи у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання також не зявився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від нього до суду не надійшло.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Правовідносини, які є предметом позовних вимог, регламентуються діючим законодавством України, зокрема: Конституцією України, Законом України «Про освіту», Законом України «Про вищу освіту», Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року за №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням».
Відповідно до ст.53 Конституції України, держава забезпечує доступність та безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.
У судовому засіданні встановлено, що у 2010 році відповідач ОСОБА_2 був зарахований до ОСОБА_1 державного університету внутрішніх справ поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання відповідно до наказу від 16.08.2010 № 133 о/с.
Відповідно до ст.56 Закону України «Про вищу освіту» випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчається за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.
17.08.2010 року між ОСОБА_1 державним університетом внутрішніх справ з одного боку, Головним управлінням МВС України у Одеській області з другого боку, та громадянином України ОСОБА_2 був укладений договір про підготовку фахівця в ОСОБА_1 державному університету внутрішніх справ.
Згідно з п. 2 даного Договору Університет зобов'язаний забезпечити: теоретичну та практичну підготовку фахівця згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно - правовими актами МВС України, забезпечити можливість користування Особою бібліотеками, читальними залами, навчальною та методичною літературою, компютерною технікою, обєктами спортивно оздоровчого, соціально-побутового та культурного призначення; здійснювати переведення особи на іншу спеціалізацію підготовки, змінювати терміни чи форму його навчання лише за її згодою та клопотанням замовника; широко інформувати Особу про розмір фактичних витрат, повязаних з її утриманням; після закінчення навчання й отримання відповідної кваліфікації видати Особі документ про освіту встановленого зразка, направлення на роботу відповідно до рішення державної комісії з персонального розподілу випускників, нагрудний знак та грошові виплати, передбачені відповідними нормативно-правовими актами; після відрахування особи (закінчення навчання) затвердити розрахунок фактичних витрат на її підготовку за весь термін навчання.
Відповідач в свою чергу згідно з п. 2.3.5 та пп. 2.3.6 даного договору зобов'язався після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку призначений і відпрацювати не менше трьох років, у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного перебування на службі за підставами, передбаченими договором, відшкодувати фактичні витрати, повязані утриманням в навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.
З відповідною нормою, зазначеною в Договорі, була ознайомлена також мати ОСОБА_2, про що свідчить її підпис під заявою від 17.08.2010 про надання згоди на укладення її сином зазначеного Договору .
01 лютого 2013 року між ОСОБА_1 державним університетом внутрішніх справ та ОСОБА_2 було укладено Додатковий договір до договору про підготовку фахівця в ОСОБА_1 державному університету внутрішніх справ від 17.08.2010 року, гідно якого п. 3 договору Підстави відшкодування фактичних витрат на підготовку викладено в такій редакції: дострокове розірвання договору через небажання особи продовжувати навчання, через небажання особи продовжувати навчання, через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу; звільнення особи зі служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни.
26 лютого 2014 року Відповідач закінчив Університет, отримав диплом фахівця, був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Одеській області.
Однак, відповідно до наказу ГУМВС України в Одеській області від 05.07.2014 №361 о/с ОСОБА_2 було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «Ж» (за власним бажанням), що підтверджується копією рапорту на звільнення, пояснень, висновку щодо звільнення з ОВС молодого фахівця, витягу з наказу ГУМВС України в Одеській області.
Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про міліцію», особи начальницького складу ОВС, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Згідно з п. 2 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2007 №313, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі.
Відповідно до норм ст. 1 Закону України «Про загальну структуру і чисельність Міністерства внутрішніх справ України», навчальні заклади включені до загальної структури Міністерства внутрішніх справ України, таким чином Університет є структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ. В статуті Університет, затвердженому наказом МВС України від 15.05.2012 №429 також зазначається, що Університет діє у складі Міністерства внутрішніх справ України та підпорядковується йому. Університет, як розпорядник бюджетних коштів згідно із нормами бюджетного законодавства, для виконання своїх обов'язків по договору, здійснювало фактичні витрати бюджетних коштів з утримання відповідача.
Отже, Університет, як структурний підрозділ Міністерства внутрішніх справ України, у разі невиконання договірних відносин, з боку курсантів або молодих фахівців, випускників ВНЗ, звертається до суду для відшкодування бюджетних коштів, які виділялися з державного бюджету і були витрачені на їх утримання.
Згідно з вищезазначеними нормативно-правовими актами, наказами МВС від 15.02.2002 № 148 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України», від 17.11.2001 №1515 «Про формений одяг осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, військовослужбовців спеціальних моторизованих військових частин міліції внутрішніх військ МВС та осіб начальницького складу міліції», постановами Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №594 «Про формений одяг працівників міліції», від 29.03.2002 №426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації». Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом від 16.07.2007 №419/831/240/605/537/219/534 та Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом від 16.07.2007 № 419/831/240/605/537/219/534, на ОСОБА_2 з 16.08.2010 по 26.02.2014 фактично витрачалися бюджетні кошти.
Загальна сума витрачених на навчання ОСОБА_2 за період з 16.08.2010 по 26.02.2014р. складає 40 362,50 грн. (сорок тис. триста шістдесят дві грн. 50 коп.), що підтверджується копією довідки про суми коштів, які МВС затратило на навчання ОСОБА_2.
Відповідно до ч.2 ст.52 Закону України «Про освіту» випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 затверджено «Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням».
Пункт 14 зазначеного Порядку встановлює, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років, випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Заявляючи про суму грошового змісту, що підлягає стягненню з відповідача, позивач в обґрунтування свого позову надав суду данні про щорічне інформування відповідача про розміри фактичних витрат витрачених на його утримання, що витікає з обов'язків виконавця, яким є сторона позову та розрахунок фактичних витрат на підготовку відповідача за увесь період навчання.
Відповідно п.п.2,7 порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах МВС, затвердженого Постановою КМУ від 01.03.2007 року № 313, зазначено, що Порядок розрахунку витрат установлює МВС разом з Мінфіном. Сума відшкодованих витрат зараховується до державного бюджету і використовується у порядку, визначеному законодавством.
Згідно п.2 Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого Постановою КМУ від 12.07.2006 року № 964, витрати відшкодовуються Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управлінню державної охорони, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбі.
Відповідно до п. 36 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року, однією з підстав для дострокового припинення (розірвання) контракту про навчання курсантом вищого військового навчального закладу, є відмова від проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення навчання.
Пунктом 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (закон № 2232 - XII) визначено, що: «курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання, або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу відшкодовують Міністерству Оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку».
Порядок відшкодування курсантами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 р. № 964. Так, відповідно до затвердженого вказаною постановою КМУ «Порядку відшкодування курсантами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах» відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.
Розрахунок витрат на утримання відповідача здійснено відповідно до ч. 1 п. 5 «Порядку відшкодування курсантами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах». Витрати відшкодовуються у повному розмірі курсантами, які вислужили встановлений законодавством строк строкової військової служби до вступу у вищий навчальний заклад - за весь період навчання.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частина 1 статті 623 ЦК України визначає, що боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
Аналізуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме необхідно стягнути з відповідача відшкодування за навчання в ОСОБА_1 державному університеті внутрішніх справ.
Вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги той факт, що відповідач будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, доводів позивача не спростував, а від так враховуючи диспозитивність процесу справа розглядається за наявними в ній документами.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.
Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.
Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 державного університету внутрішніх справ витрати на навчання в сумі 40 362, 50 гривень.
Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідачів на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 1600 гривень.
Керуючись ст.ст.10, 60, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 526, 623 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за період навчання задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Куриленко О. М.