Справа № 442/6670/14 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/4592/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про стягнення боргу та визнання права власності,-

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 03 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_7, ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачам у рівних частках кожному позику в розмірі 1 105 680 грн., що є еквівалентом 85 тис. доларів США, а позичальники зобовязались повернути таку саму суму грошових коштів (суму позики) без сплати процентів у строк до 03 вересня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики 03 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_7, ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідачі передали в іпотеку незавершене будівництво житлового будинку № 47 по вул. Сагайдачного в с. Лішня, Дрогобицького району Львівської області, готовність якого 97% та земельну ділянку площею 0,1205 га, на якій знаходиться будинок. Проте, відповідачі свої зобовязання за договором позики не виконали, незважаючи на вимоги грошові кошти не повернули.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_6 просив суд: стягнути з відповідачів на його користь борг за договором позики; у рахунок погашення заборгованості за договором позики звернути стягнення на предмет іпотеки; припинити право власності відповідачів на незавершене будівництво житлового будинку № 47 по вул. Сагайдачного в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, готовність якого 97% та земельну ділянку площею 0,1205 га, на якій знаходиться будинок та визнати за ним право власності на зазначене майно; скасувати заборону та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно архівний запис про заборону відчуження незавершеного будівництва житлового будинку № 47 по вул. Сагайдачного в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, готовність якого 97% та земельної ділянки площею 0,1205 га, на якій знаходиться будинок.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 1 798 031 грн 10 коп., що є еквівалентом 85 тис. доларів США.

У рахунок погашення заборгованості за договором позики, укладеним 03 вересня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_5, звернуто стягнення на предмет іпотеки: незавершене будівництво житлового будинку № 47 по вул. Сагайдачного в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, готовність якого 97% та земельну ділянку площею 0,1205 га, на якій знаходиться будинок.

Припинено право власності ОСОБА_7, ОСОБА_5 на незавершене будівництво житлового будинку № 47 по вул. Сагайдачного в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, готовність якого 97% та земельну ділянку площею 0,1205 га, на якій знаходиться будинок та визнано за ОСОБА_6 право власності на зазначене майно.

Скасовано заборону та вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно архівний запис про заборону відчуження незавершеного будівництва житлового будинку № 47 по вул. Сагайдачного в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, готовність якого 97 % та земельної ділянки площею 0,1205 га, на якій знаходиться будинок.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за договором позики, укладеним 03 вересня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_5, у розмірі 1 798 031 грн 10 коп., що є еквівалентом 85 тис. доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки: незавершене будівництво житлового будинку № 47 по вул. Сагайдачного в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, готовність якого 97%, вартістю 1 407 730 грн та земельну ділянку площею 0,1205 га, на якій знаходиться будинок, вартістю 187 тис. грн., шляхом набуття ОСОБА_6 права власності на вищезазначені незавершене будівництво житлового будинку та земельну ділянку.

Припинено право власності ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на предмет іпотеки: незавершене будівництво житлового будинку № 47 по вул. Сагайдачного в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, готовність якого 97% та земельну ділянку площею 0,1205 га, на якій знаходиться будинок.

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2015 рокуоскаржила відповідач ОСОБА_5, вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необгрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з»ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що позовна вимога про стягнення з відповідачів 1798031.10 грн. є необгрунтованою, оскільки позивач передав за договором позики 1105680.00 грн., тому у відповідачів виник обов»язок повернути кошти саме у такій сумі, оскільки у договорі позики не передбачено обов»язок повернути іншу суму, ніж ту, яку вони отримали в позику.

Покликається на те, що вартість предмета іпотеки значно перевищує суму основного зобовязання, при цьому будь які докази, які б встановлювали вартість предмету іпотеки у матеріалах справи відсутні, як і відсутня вартість майна за взаємною згодою, однак визнавши за позивачем права власності на предмет іпотеки, суд не встановив вартості такого майна.

Вважає, що стягненням заборгованості та визнанням права власності на предмет іпотеки, суд допустив подвійне стягнення, що суперечить нормам ЦК України та Конституції України.

Крім цього, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, ухвалив оскаржуване рішення за відсутності в матеріалах справи належної копії договору іпотеки від 03.09.2014 року, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та ОСОБА_5, а з долученої копії договору іпотеки не можливо встановити, яке майно є предметом іпотеки.

На думку апелянта провадження у справі відкрито на підставі позовної заяви, яка не відповідала вимогам ст. 119 ЦПК України, оскільки судовий збір не сплачено в повному обсязі, при цьому відсутнє клопотання позивача про відтермінування або розтермінування сплати судового збору.

Просить заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2015 року скасувати та позовну заяву залишити без розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заперечення доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_4 на підтримку таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, однак відповідачі свої зобовязання не виконали, грошові кошти позивачу не повернули, тому стягнув борг за договором позики від 03.09.2014 р. в сумі 1798031.10 грн., що еквівалентно 85000.00 дол. США та у рахунок його погашення звернув стягнення на предмет іпотеки, належне відповідачам на праві власності незавершене будівництво житлового будинку № 47 по вул. Сагайдачного в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області та на належну їм на праві власності земельну ділянку, що на якій знаходиться вищевказане незавершене будівництво житлового будинку площею 0.1205 га, що знаходиться в с.Лішня вул. Сагайдачного, 47 Дрогобицького району Львівської області. Припинив право власності Миколишина В.В., Миколишин З.І. на вищезазначене майно, визнав за Поптиком І.М. право власності на іпотечне майно, скасував заборону та вилучив з державного реєстру речових прав на нерухоме майно архівний запис про заборону відчуження незавершеного будівництвом житлового будинку № 47 по вул. Сагайдачного в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області та земельної ділянки, на якій знаходиться цей будинок.

Враховуючи матеріали справи та досліджені в судовому засіданні докази, колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 вересня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачам у рівних частках кожному позику в розмірі 1 105 680 грн., що є еквівалентом 85 тис. доларів США, а позичальники зобовязались повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) без сплати процентів у строк до 3 вересня 2015 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник, як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Прийняті на себе зобов'язання по договору позики позивач ОСОБА_6 виконав у повному обсязі, що сторонами не оспорюється, однак відповідачі свої зобовязання за договором позики не виконали, грошові кошти не повернули у звязку з чим станом 02.10.2015р. сума заборгованості відповідачів перед позивачем становила: 1798031 грн. 10 коп., що по курсу НБУ станом на 02.10.2015 року становить 85000 доларів США.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_5 позичені кошти ОСОБА_6 не повернули, оскільки доказів протилежного відповідачі відповідно до вимог статтей 10, 60 ЦПК Україїни не представили, тому суму заборгованості в розмірі 1798031.10 грн., що по курсу НБУ станом на 02.10.2015 року еквівалентно 85000 доларів США., суд підставно поклав на відповідачів, як цивільно-правову відповідальність.

З метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики 03 вересня 2104 року між Поптиком І.М. та Миколишиним В.В., Миколишин З.І. укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідачі передали в іпотеку незавершене будівництво житлового будинку № 47 по вул. Сагайдачного в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, готовність якого 97 % та земельну ділянку площею 0,1205 га, на якій знаходиться будинок.

За умовами Договору іпотеки право звернення стягнення на предмет Іпотеки Іпотекодержатель набуває, якщо у момент настання строку виконання зобовязань за Договором позики вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений Договором позики термін суми позики.

В свою чергу, правові наслідки порушення зобовязання, забезпеченого іпотекою, передбачені ЗУ «Про іпотеку».

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що є позасудовим врегулюванням спору.

У чч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст. ст. 335, 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є власне правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року № 6-1685цс16 та від 2 листопада 2016 року № 6-2457цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

У п. 6.5. договору іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до останнього права власності на предмет іпотеки.

Згідно з п. 6.5.2. договору іпотеки зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, при цьому такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як визнання права власності на підставі рішення суду, умовами договору не передбачено (а.с. 11-13).

Як розяснено у п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовну вимогу ОСОБА_6 про визнання за ним права власності на предмети іпотеки.

Виходячи з системного аналізу норм ЦК України, ЗУ «Про іпотеку», умов договору іпотеки від 03.09.2014 року, які стосуються порядку задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, позивач ОСОБА_6 не надав доказів про те, що він намагався реалізувати своє право в позасудовому порядку шляхом звернення до державного реєстратора з вимогою про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, а також про наявні у державного реєстратора підстави для відмови в державній реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», при цьому відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстрація права власності за ОСОБА_6 на незавершене будівництво житлового будинку в с. Лішня, вул. Сагайдачного, 47, Дрогобицького району та на земельну ділянку площею 0,1205 га. за вказаною адресою, проведена на підставі оскаржуваного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.11.2015 року.

Таким чином, вирішуючи спір в цій частині, суд усупереч вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України залишив поза увагою, що договір іпотеки передбачає порядок задоволення вимог іпотекодержателя, при цьому іпотекодержатель має право на задоволення своїх вимог у спосіб набуття останнім права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, а такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття іпотекодержателем права власності на таке майно за рішенням суду, не передбачено умовами договору іпотеки від 03.09.2014 року, тому оскаржуване рішення в цій частині не може залишатись в законній силі та підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні відповідної вимоги.

З наведених вище обставин відсутні підстави і для задоволення позовних вимог про скасування заборни та вилучення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про заборону відчуження незавершеного будівництва житлового будинку № 47 по вул. Сагайдачного в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області та земельної ділянки, що знаходиться під вищевказаним незавершеним будівництвом.

Крім цього, суд першої інстанції помилково стягнув солідарно з відповідачів в користь позивачів судовий збір, оскільки відповідно до ст.ст. 541, 543 ЦК України передбачена солідарна відповідальність лише за виконання обов"язку, який встановлений законом або договором.

В свою чергу, у ст. 88 ЦПК України не передбачено право солідарної вимоги або солідарного обов"язку на присудження з другої сторони понесених іншою стороною судових витрат, тому судові витрати підлягають до стягнення з кількох відповідачів у відповідній частині.

При цьому, доводи апеляційної скарги в частині залишення без розгляду позову з підстав не сплати судового збору при поданні позову не заслуговують на увагу, оскільки відповідну суму такого суд стягнув розглянувши справу по суті, як це дозволяє процесуальний закон.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про стягнення боргу та визнання права власності задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2на користь ОСОБА_6грошові кошти за договором позики від 03 вересня 2014 року в розмірі 1 798 031 (один мільйон сімсот дев»яносто вісім тисяч тридцять одну) грн. 10 коп., що є еквівалентом 85000 доларів США.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_7, ОСОБА_5на користь ОСОБА_6 судовий збір сплачений при поданні позову в розмірі 488 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_8