Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С. Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Тетяна Анатоліївна, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, прокуратура м. Кременчук Полтавської області, яка діє в інтересах ОСОБА_3, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що його протиправно позбавлено права власності на 1/6 частину домоволодіння по АДРЕСА_2 шляхом передачі органами місцевого самоврядування прав на земельну ділянку за вказаною вище адресою ОСОБА_5, який частково зруйнував домоволодіння і позбавив його права на житло. В подальшому Кременчуцькою міською радою Полтавської області змінено адресу його домоволодіння на поштову адресу: АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 12 червня 2014 року протиправно здійснив відчуження ОСОБА_4 земельної ділянки АДРЕСА_2, яка знаходиться під домоволодінням позивача. Позивач вважає, що укладений договір від 12 червня 2014 року порушує його право щодо законного володіння ним вищевказаним домоволодінням.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив: визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 12 червня 2014 року недійсним; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_4

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 липня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, який зареєстрований в реєстрі за № 1517 та посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А. Скасовано державну реєстрацію від 12 червня 2014 року права власності на земельну ділянку, зареєстровану за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 червня 2014 року.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 25 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2014 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, оскільки захист його права можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися неможна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою комунального підприємства «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» (далі - КП «Кременчуцьке МБТІ Полтавської обласної ради») від 03 вересня 2012 року.

Відповідно до довідки КП «Кременчуцьке МБТІ Полтавської обласної ради» від 12 липня 2012 року за даними реєстрації прав власності станом на 12 липня 2012 року у м. Кременчуці Полтавської області зареєстровано нерухоме майно по АДРЕСА_2 на житловий будинок за: ОСОБА_11 - 5/32 частин, ОСОБА_8 - 23/192 частин, ОСОБА_12 - 25/384 частин, ОСОБА_12 - 25/384 частин, ОСОБА_3 - 1/6 частин.

Розпорядженням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 18 липня 2013 року об'єднано присадибні ділянки АДРЕСА_1 з присвоєнням однієї поштової адреси: АДРЕСА_1, а поштову адресу: АДРЕСА_2 - анульовано.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, визнано незаконним і скасовано п. 1.3. рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 30 жовтня 2012 року «Про надання чи відмову в наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та в оренду громадянам в м. Кременчуці» в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5, орієнтовною площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 18 липня 2013 року, яким об'єднано присадибні ділянки АДРЕСА_2 з присвоєнням однієї поштової адреси: «АДРЕСА_1».

Визнано незаконним і скасовано пункти 7, 7.1., 8 рішення Крюківської районної ради м. Кременчука Полтавської області від 08 серпня 2013 року «Про передачу земельних ділянок у власність громадянам у м. Кременчуці» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5, передачі у власність земельної ділянки, площею 1 000 кв. м, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 та про зобов'язання зареєструвати право власності на земельну ділянку в органі державної реєстрації.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 15 серпня 2013 року на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 1 000 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, видане ОСОБА_5

Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, зареєстровану 15 серпня 2013 року за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності.

Визнано незаконним і скасовано п. 4.4.3. рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 26 лютого 2013 року «Про надання чи відмову в наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та в оренду громадянам в м. Кременчуці» в частині відмови в наданні дозволу ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2.

Зобов'язано Кременчуцьку міську раду Полтавської області розглянути заяву ОСОБА_3 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 з урахуванням встановлених під час судового розгляду справи фактичних даних та обставин.

Судом також встановлено, що відповідно до схематичного плану, що є складовою частиною матеріалів технічної інвентаризації садиби по АДРЕСА_2, загальна площа земельної ділянки за приналежністю становить 1 271 кв. м, у тому числі: під нежилими будівлями - 32 кв. м, під двором - 888 кв. м, під садом - 351 кв. м.

Згідно довідки КП «Кременчуцьке МБТІ Полтавської обласної» від 17 жовтня 2006 року за матеріалами технічної інвентаризації станом на 19 вересня 2005 року житловий будинок на земельній ділянці АДРЕСА_2 відсутній. Правовстановлюючі документи не погашені. Інвентаризаційна справа на будинок по АДРЕСА_1 в архівах відсутня.

12 квітня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А., зареєстрований в реєстрі № 1517, відповідно до якого ОСОБА_5 передає, а ОСОБА_4 приймає у власність земельну ділянку загальною площею 0,1 га у межах згідно з планом.

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 червня 2016 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області ЦипкоТ.А. внесено відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку по АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з частинами 2 та 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2 - 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-605цс16, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що оспорюваним правочином порушено права та законні інтереси позивача як власника 1/6 частини домоволодіння, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, а тому він має право за наявності правових підстав користуватися частиною земельної ділянки, яка знаходиться під будинком.

Разом з тим, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2014 року, яке має преюдиційне значення для вирішення даної справи, зобов'язано Кременчуцьку міську раду Полтавської області розглянути заяву ОСОБА_3 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2.

Вказані правовідносини свідчать про наявність порушеного права позивача, однак відсутність правовстановлюючих документів позбавляє його права в інший, ніж визнання недійсним договору спосіб, захистити своє порушене право.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин щодо порушеного права позивача оскарженим договором купівлі-продажу від 12 квітня 2014 року.

Отже, місцевий суд перевірив докази, що містяться у справі та надав їм належну правову оцінку.

Проте всупереч вимогам статей 303, 316 ЦПК України, апеляційний суд переоцінив наявні в справі докази, не витребував нових, не навів належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції та скасував законне рішення місцевого суду.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 серпня 2016 року скасувати, рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 липня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська