Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про оспорювання батьківства, виключення з актового запису про народження дитини за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив зобов'язати Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції виключити з актового запису про народження від 19 липня 2011 року № 102 відомості про нього (ОСОБА_3.), як батька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що у вересні 2009 року він познайомився з ОСОБА_6, у них виникли почуття один до одного та вони стали зустрічатися.

16 жовтня 2010 року зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 народила доньку ОСОБА_5.

У свідоцтві про народження батьком дитини зазначено його, оскільки дитина народилася під час знаходження їх у зареєстрованому шлюбі.

Вказував, що до одруження ОСОБА_4 зустрічалась із колишнім чоловіком, з яким мала статеві стосунки, а відтак припускає, що біологічним батьком ОСОБА_7 є не він, а інший чоловік. На користь такого припущення свідчать і ті обставини, що після розлучення відповідач перешкоджала йому спілкуватися з донькою, стверджуючи, що ОСОБА_5 не його донька. Про відсутність схожості ОСОБА_5 з ним зазначали й інші їх знайомі.

Посилаючись на наведені вище обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у зв'язку з його недоведеністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

За змістом ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 жовтня 2010 року, який розірваний рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2015 року.

Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 року у ОСОБА_4 народилася донька ОСОБА_5, батьком якої у свідоцтві про народження вказано ОСОБА_3

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про стягнення на її користь аліментів зі ОСОБА_3 на доньку ОСОБА_5 до досягнення нею повноліття у розмірі 1 тис. грн, який заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2013 року задоволено.

Протягом 2014-2015 років державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби звертався до Київського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області з поданням про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ст. 164 КК України (злісне ухилення від сплати аліментів на утримання дитини).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 не надав доказів на підтвердження обставин виникнення у нього сумнівів щодо його батьківства відносно неповнолітньої ОСОБА_5, що сама по собі неявка відповідача не є підставою для задоволення позову, що позивач не оскаржував рішення суду про стягнення з нього аліментів, а з позовом про оспорювання батьківства звернувся лише після виникнення значної заборгованості за аліментами та звернення державного виконавця з поданням про притягнення боржника ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів.

Із такими висновками повністю погодитися не можна.

Відповідно ч. 1 ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст.ст. 122, 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 136 СК України у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що оспорити батьківство має право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК України) шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК України), звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини.

Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 146 ЦПК України).

За положеннями ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У разі ухилення відповідача від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справах про визнання батьківства, материнства суд має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої експертизи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2016 року за клопотанням позивача була призначена судова медична генно-молекулярна експертиза, провадження якої було доручено здійснити експертам відділення судово-медичної генетики комунального закладу охорони здоров'я «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи».

25 травня 2016 року до суду надійшло повідомлення комунального закладу охорони здоров'я «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» про те, що ухвала суду про призначення експертизи не виконана у зв'язку з неявкою ОСОБА_4 разом із дитиною 28 березня 2016 року та 25 квітня 2016 року на експертизу.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27 травня 2016 року на підставі ст. 204 ЦПК України відновлено провадження, справу призначено до розгляду.

Суд першої інстанції, вирішивши питання про призначення у справі судової медичної генно-молекулярної експертизи для з'ясування наявності чи відсутності кровного споріднення між позивачем та дитиною, та встановивши ті обставини, що відповідачка ухиляється від її проведення, не виконав вимоги ч. 2 ст. 146 ЦПК України та дійшов передчасних висновків у справі.

Суд не звернув уваги і на те, що згідно з ч. ч. 2-4 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України вказаних порушень норм матеріального та процесуального права не виправив, не дав відповіді на всі доводи апеляційної скарги та їх не спростував, не перевірив причин неприбуття відповідачки до експертної установи для відібрання біологічного матеріалу з метою проведення медичної генно-молекулярної експертизи для з'ясування факту наявності чи відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик