Справа № 161/9819/17 Провадження № 22-ц/773/1267/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Категорія: 27 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання Галицька І.П.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2, поданою від його імені представником ОСОБА_1, на рішення Луцького міськрайонного суду від 22 серпня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 11 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку (далі АКБ) «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 070/137-САФ03.16-2, за яким банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 14 400 доларів США.

В порушення умов договору позичальник ОСОБА_2 свої зобовязання належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 23 травня 2017 року у нього наявна заборгованість в сумі 7 968,23 доларів США, з яких: 5 012,41 доларів США заборгованість за кредитом, 2 955,82 доларів США заборгованість за відсотками.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 серпня 2017 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 070/137-САФ03.16-2 від 11 липня 2007 року в розмірі 7 968,23 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 5 012,41 доларів США, заборгованість по відсотках за користування кредитом 2 955,82 доларів США, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 110 грн. 38 коп.

В апеляційній скарзі, поданій від імені відповідача ОСОБА_2 його представником ОСОБА_1, ставиться питання про скасування цього рішення і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з відповідача чергового платежу за липень 2014 року в сумі 211,12 доларів США в межах строків позовної давності і про відмову в решті позову. Апеляційна скарга обґрунтована неповним зясування судом фактичних обставин справи та порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Судом встановлено, що 11 липня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № 070/137-САФ03.16-2, за яким відповідачу було надано кредит в сумі 14 400 доларів США з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 10 липня 2014 року зі сплатою 12,55 % річних за перший рік з подальшим щорічним переглядом розміру процентів та порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно з графіком (п. 1.1. договору) (а. с. 4-8).

06 жовтня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 070/137-САФ03.16-2 від 11 липня 2007 року, якою були змінені умови кредитування, а саме з 20 жовтня 2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 13,5 % річних (а. с. 9).

Пунктами. 3.2.3., 3.2.3.1. договору кредиту передбачено, що кредитор має право вимагати повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або сплати процентів, нарахованих за користування кредитом, щонайменше на 1 календарний місяць.

Відповідач ОСОБА_2 не виконував належним чином взяті на себе зобовязання, внаслідок чого станом на 23 травня 2017 року у нього виникла заборгованість за договором в сумі 7 968,23 доларів США, з яких: 5 012,41 доларів США заборгованість за кредитом, 2 955,82 доларів США заборгованість за відсотками, що підтверджується наданим банком розрахунком (а. с. 15-17).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наведених вище обставин справи, а також з того, що банк не пропустив строк звернення до суду з даним позовом (позовну давність), оскільки після закінчення строку дії договору, а саме 31 березня 2017 року відповідачем було сплачено на користь позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 3 282,39 доларів США, з яких 1 862,40 доларів США основного боргу по кредиту і 1 419,99 доларів США відсотків за кредитом, що підтверджується довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» № 10.1-87/8988 від 24 травня 2017 року (а. с. 18) і визнано в судовому засіданні представником відповідача. Внесення ОСОБА_2 цих коштів на рахунок банку свідчить про визнання ним свого боргу, а тому відбулося переривання позовної давності,

Однак такі висновки суду ґрунтуються на неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, та не відповідають вимогам матеріального права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку даності збігається з моментом виникнення в зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як зазначалося вище, пунктом 1.1. договору кредиту встановлено, що кінцевий термін погашення основної заборгованості до 10 липня 2014 року. При цьому пунктом 7.3. договору передбачено, що він діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором кредиту, яким установлено не тільки щомісячні платежі, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічної позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

З даним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Луцького міськрайонного суду 22 червня 2017 року, здавши в цей день позовну заяву з доданими до неї документами на пошту (а. с. 2-27).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з наданою банком довідкою від 24 травня 2017 року № 10.1-87/8988 про перерахування ОСОБА_2 коштів у рахунок погашення заборгованості за договором кредиту відповідач періодично, починаючи з серпня 2007 року і до квітня 2014 року сплачував грошові кошти на погашення своєї заборгованості як за кредитом, так і за відсотками. При цьому в жодному випадку перерва між такими сплатами не перевищувала трьох років (а. с. 18). Зокрема, останній платіж в межах кінцевого терміну погашення основної заборгованості був здійснений відповідачем 04 квітня 2014 року в сумі 370 доларів США.

Що ж стосується зарахованого банком 31 березня 2017 року платежу ОСОБА_2 в сумі 3 282,39 доларів США, то наведеній обставині суд першої інстанції дав невірну правову оцінку, вважаючи вказаний платіж свідченням визнання відповідачем свого боргу, у з вязку з чим відбулося переривання перебігу позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 11 вересня 2013 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості позов було задоволено у повному обсязі і з відповідача на користь позивача була стягнута заборгованість за договором кредиту № 070/137-САФ03.16-2 від 11 липня 2007 року в сумі 87 044 грн. 76 коп. та третейський збір в сумі 1 270 грн. 45 коп. (а. с. 49-50). Цим рішенням встановлено, що станом на 24 липня 2013 року заборгованість ОСОБА_2 за договором кредиту становила: 7928,36 доларів США за тілом кредиту та 2 320,76 доларів США за відсотками.

17 січня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва на виконання вказаного рішення третейського суду було видано виконавчий лист № 755/30988/12 (а. с. 51).

Згідно з банківськими квитанціями від 06 березня 2017 року, 07 березня 2017 року, 22 березня 2017 року ОСОБА_2 сплачено на рахунок Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька грошові кошти в загальній сумі 97 600,46 грн. з призначенням платежів виконавчий лист 755/30988/12 від 17 січня 2014 року (а. с. 57-59).

Постановою старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька від 20 квітня 2017 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 755/30988/12, виданого 17 січня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу в сумі 88 315,21 грн. (а. с. 52).

Отже у березні 2017 року відповідач ОСОБА_2 сплатив грошові кошти не на погашення своєї заборгованості за кредитним договором і не на рахунок банку (що могло б свідчити про визнання ним свого боргу), а в порядку примусового виконання виконавчого листа і на рахунок органу державної виконавчої служби. Тому сплата цих коштів не є визнанням відповідачем свого боргу, а її здійснення не перериває перебіг позовної давності.

Однак, предявивши у вересні 2013 року позов до ОСОБА_2 про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив тим самим строк виконання основного зобовязання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16 і відповідно до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України має враховуватися всіма судами загальної юрисдикції.

На виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного зясування обставин справи апеляційним судом було розяснено сторонам їх права та обовязки і запропоновано представнику позивача подати докази стосовно конкретного часу зміни строку виконання основного зобовязання. При цьому йому було розяснено наслідки вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій. Представник позивача в судовому засіданні зобовязався надати такі докази у строк, що був з ним узгоджений, однак своє зобовязання не виконав і в наступне судове засідання не зявився. Тому, виходячи з положень ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства справа розглянута на підставі наявних у ній вищенаведених доказів, згідно з якими апеляційним судом достовірно встановлено, що строк виконання відповідачем основного зобовязання за кредитним договором був змінений банком не пізніше вересня 2013 року, тобто часу вирішення згаданої справи Третейським судом.

Після зміни строку виконання зобовязання усі наступні платежі, передбачені графіком погашення кредиту (а. с. 61), не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 3.3.8. договору кредиту позичальник був зобовязаний повернути кредит у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення кредитора, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню.

Така правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16.

З наведеного випливає, що перебіг позовної давності за вимогами ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про повернення кредиту почався після зміни строку виконання основного зобовязання, тобто не пізніше вересня 2013 року.

Згідно з вищезгаданою довідкою банку від 24 травня 2017 року (а. с. 18) та розрахунком заборгованості відповідача за договором кредиту (а. с. 15-17) після вересня 2013 року ОСОБА_2 у жовтні та грудні 2013 року і у квітні 2014 року сплачував у добровільному порядку частину своєї заборгованості за кредитом, тобто вчиняв дії, що свідчать про визнання ним боргу, у звязку з чим при кожній такій сплаті позовна давність переривалася, а її перебіг починався заново. Останній платіж здійснено відповідачем 04 квітня 2014 року. Отже в цей день позовна давність перервалася востаннє і почався відлік трирічного строку для предявлення позову банком. ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з даним позовом 22 червня 2017 року, тобто після спливу позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

22 серпня 2017 року до винесення судом оскаржуваного рішення представник відповідача ОСОБА_1 заявив про застосування позовної давності у письмовому відзиві на позовну заяву (а. с. 35).

Отже всі суми заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором, нараховані до 22 червня 2014 року (більш ніж за три роки до предявлення позову), не підлягають стягненню, а в позові банку в частині вимог про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту слід відмовити у звязку з пропуском позовної давності.

Разом з тим, відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з п. 3.3.9. укладеного сторонами договору кредиту позичальник зобовязаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1. цього договору.

Виходячи із системного аналізу вищезазначених статей 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення (в даному випадку рішення третейського суду) про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання від боржника процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Така правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2016 року у справі № 6-157цс16.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитом, нараховані в межах трирічної позовної давності до звернення банку в суд з даним позовом, тобто з 22 червня 2014 року по 22 червня 2017 року.

Згідно з наданим банком розрахунком (а. с. 15-17) та довідкою від 24 травня 2017 року (а. с. 18) з 22 червня 2014 року по 30 березня 2017 року включно (1013 календарних днів) заборгованість ОСОБА_2 за тілом кредиту становила 6 874,81 доларів США.

Виходячи із встановленого умовами кредитного договору розміру процентної ставки за користування кредитом 13,5 % (а. с. 9), денна процентна ставка становить 0, % (13,5 : 365), що у валюті кредиту складає 2,54 доларів США (6 874,81 х 0, : 100). Звідси розмір процентів за вказаний період 2 573,02 доларів США (2,54 х 1013).

Із сплачених ОСОБА_2 на виконання рішення третейського суду від 11 вересня 2013 року коштів банк 31 березня 2017 року зарахував 1 862,40 доларів США на погашення тіла кредиту (а. с. 18), у звязку з чим у вказаний день заборгованість відповідача за тілом кредиту зменшилася до 5 012,41 доларів США (6 874,81 1 862,40) і залишалася такою до дня предявлення даного позову (83 календарні дні). Звідси розмір процентів за період з 31 березня 2017 року по 21 червня 2017 року включно 153,87 доларів США (5 012,41 х 0, : 100 х 83).

Отже стягненню з відповідача на користь банку підлягають проценти за користування кредитом в межах трирічної позовної давності (з 22 червня 2014 року по 22 червня 2017 року) в сумі 2 726,89 доларів США (2 573,02 + 153,87).

Той факт, що із сплачених ОСОБА_2 на виконання рішення третейського суду від 11 вересня 2013 року коштів банк 31 березня 2017 року зарахував 1 419,99 доларів США на погашення процентів за користування кредитом (а. с. 18), не є підставою для зменшення на вказану суму розміру стягнення, оскільки зазначені кошти були сплачені відповідачем не на погашення заборгованості за процентами, яка виникла в період перебігу позовної давності, тобто протягом трьох років до предявлення даного позову, а на виконання судового рішення, ухваленого до початку вказаного періоду, яким з відповідача стягнута заборгованість за договором кредиту, в тому числі і за процентами, що мала місце станом на 24 липня 2013 року (а. с. 49-50). Інакше така сплата вважалася б визнанням ОСОБА_2 свого боргу і тягнула б за собою переривання перебігу позовної давності.

У звязку з неповним зясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та допущеними ним порушеннями вищенаведених норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову у відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Банком заявлено позов на суму 7 968,23 доларів США, а апеляційним судом цей позов задоволено частково на суму 2 726,89 доларів США, що становить 34,22 %.

За подання позовної заяви банк сплатив судовий збір в сумі 3 110,38 грн. (а. с. 1). 34,22 % від цієї суми становить 1064,37 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 9, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, подану від його імені представником ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 22 серпня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість по відсотках за користування кредитом за кредитним договором № 070/137-САФ03.16-2 від 11 липня 2007 року в розмірі 2 726,89 (дві тисячі сімсот двадцять шість цілих вісімдесят девять сотих) доларів США та судові витрати, понесені на оплату судового збору, в сумі 1064,37 (одна тисяча шістдесят чотири цілих тридцять сім сотих) грн.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді