Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євтушенко О.І., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» КадироваВладислава Володимировича до ОСОБА_4, третя особа - Національний банк України, про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі 71 924 грн 66 коп., із яких: відсотки - 33 633 грн 99 коп.; пеня - 36 172 грн 19 коп.; 3 % від простроченого тіла кредиту - 1 194 грн 60 коп.; 3 % від прострочених доходів за кредитом - 923 грн 88 коп., а також судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29 вересня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 145-0041010/ФК08, відповідно до умов якого остання як позичальник отримала кредит у сумі 151 920 грн, за умови сплати 15 % річних за весь час фактичного користування кредитом, по 28 вересня 2015 року. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк».

Позивач зазначив, що відповідач не виконала належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань, що призвело до утворення заборгованості у зазначеному розмірі у сумі 71 924 грн 66 коп. станом на 23 грудня 2015 року.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором станом на 23 грудня 2015 року у сумі 19 671 грн 18 коп. - за процентами за користування кредитом; 15 тис. грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів за кредитом.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 1 194 грн 60 коп. - суми за ставкою 3 % від простроченого тіла кредиту та 923 грн 88 коп. - суми за ставкою 3 % від прострочених доходів за кредитом відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Судом установлено, що 29 вересня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 145-0041010/ФК08, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 151 920 грн під 15 % річних на весь строк фактичного користування кредитом, із 29 вересня 2008 року по 28 вересня 2015 року.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким ПАТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора у визначених зобов'язаннях; внаслідок передачі прав вимоги до боржників до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги повного, належного та реального виконання зобов'язань за кредитними та забезпечувальними договорами.

Звертаючись до суду із цим позовом, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. зазначало, що станом на 23 грудня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 за вищевказаним кредитним договором становить 71 924 грн 66 коп., із яких: відсотки - 33 633 грн 99 коп.; пеня - 36 172 грн 19 коп.; сума за ставкою 3 % від простроченого тіла кредиту - 1 194 грн 60 коп.; сума за ставкою 3 % від прострочених доходів за кредитом - 923 грн 88 коп.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4, зокрема зазначила, що сплатила банку 11 серпня 2015 року грошові кошти у сумі 80 тис. грн для погашення кредиту, із яких банк направив 61 204 грн 47 коп. на погашення тіла кредиту, 3 617 грн - процентів та два платежі по 303 грн 84 коп. на сплату комісії, а решта суми у розмірі 14 570 грн 59 коп. не були спрямовані банком у рахунок інших платежів та згодом 13 серпня та 01 вересня 2015 року частина з них у загальній сумі 607 грн 68 коп. направлена на погашення комісії, заборгованість із якої за відомостями банку відсутня. Лише 19 січня 2016 року залишок у сумі 13 962 грн 81 коп. направлено на погашення заборгованості за процентами, у зв'язку з чим вважає, що її коштами банк користувався понад 5 місяців, при цьому продовжуючи нараховувати проценти на неіснуючу заборгованість за тілом кредиту, який був погашений, а також пеню на незаконно нараховані проценти і неіснуючу заборгованість за тілом кредиту.

У письмових поясненнях на заперечення представник ПАТ «Дельта Банк» зазначив, що грошові кошти, сплачені відповідачем 11 серпня 2016 року, були зараховані наступним чином: 64 821 грн 73 коп. - на погашення тіла кредиту; 1 215 грн 36 коп. - погашення заборгованості за комісією за період із 01 червня по 31 серпня 2015 року; 13 962 грн 91 коп. - за відсотками. Вказує, що п. 4.2.2 кредитного договору передбачений певний порядок погашення, проте п. 4.3.7 передбачено право банку змінювати черговість платежів у випадку недостатності коштів для повного повернення заборгованості позичальника за договором, крім того, п. 5.2 передбачено нарахування пені.

Розглядаючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем розрахунки заборгованості не містять відомостей щодо всього періоду сплати кредиту, процентів за користування ним, комісії, а лише з 30 червня 2010 року, що, як вважав суд, не дає можливості перевірити правильність нарахувань заборгованості.

Таким чином, суд вважав, що позивачем не надано повного розрахунку заборгованості за кредитним договором, із якого можна було б дослідити період виникнення заборгованості за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом.

Так, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи на виконання приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України, місцевий суд ухвалою від 28 липня 2016 року зобов'язав представника позивача надати суду, у тому числі, копію витягу з особового рахунку відповідача за період із 29 вересня 2008 року по 19 січня 2016 року; якісну (яку можна повністю прочитати) копію кредитного договору і додатка до договору - графіка погашення кредиту, відсотків і комісії, який не долучено до позовної заяви.

Вказаної ухвали суду представником позивача не виконано.

У зв'язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено факту порушення відповідачем зобов'язань за вищевказаним кредитним договором та розміру заборгованості, зважаючи на заперечення відповідача проти цього.

Таким чином, правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаного позову, оскільки позивач не довів належними і допустимими доказами своїх позовних вимог відповідно до положень ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, апеляційний суд помилково вважав, що судом першої інстанції не дотримано повністю вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України. При цьому обов'язок доказування апеляційний суд поклав на сторону відповідача, зазначивши, що остання не надала суду доказів, визначених ст. ст. 57-59 ЦПК України, які б спростовували наявність такої заборгованості.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року скасувати, рішення Доманівського районного суду Миколаївської

області від 31 жовтня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: О.І. Євтушенко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак