Справа № 653/1681/16-ц
Провадження № 2/653/262/17
РІШЕННЯ

іменем України

26.06.2017 м. Генічеськ

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Крапівіна О.П.

при секретарі Пшенична В.М..

розглянувши цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1, про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приват Банк», про визнання кредитного договору частково недійсним

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 25 січня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № HEІ0GK00001788. Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 24000 (двадцять чотири тисячі) доларів США, а ОСОБА_1 зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

ОСОБА_1 скористалась кредитною лінією, але не виконує свої зобов'язання відповідно до умов договору. В результаті цього станом на 04.04.2016 р. заборгованість за кредитним договором № HEІ0GK00001788 від 25 січня 2007 року року становить 17447,97. (сімнадцять тисяч чотириста сорок сім доларів США, 97 цнт), з яких:

- 15394.64 дол. США - заборгованість за кредитом;

- 1898,92 дол. США - заборгованість за процентами;

- 132.46 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 21.95 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості;

Позивач просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість по кредитному договору № HEІ0GK00001788 на загальну суму 17447,97дол. США (сімнадцять тисяч чотириста сорок сім доларів США, 97 цнт.), що еквівалентно 455392,02 грн (чотириста п'ятдесят п'ять тисяч триста дев'яносто дві гривні 02 коп.) та судові витрати.

Крім того, ОСОБА_1, звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про усунення порушень умов кредитного договору, мотивуючи його тим, щоПАТ КБ «Приват Банк» не мав права надавати кредит в іноземній валюті, оскільки при укладанні кредитного договору № HEІ0GK00001788, «Приват Банк» не надав інформацію щодо доказів і наявності у нього Генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ, а тому ОСОБА_1, вважає, що дозвільні документи у ПАТ КБ «Приват Банк» відсутні.

Просить суд визнати недійсним п. 7.1 договору про надання споживчого кредиту № HEІ0GK00001788 в частині зазначення кредитних коштів та засобу платежу, у вигляді іноземної валюти. Та встановити, що єдиним засобом платежу та видом кредитних коштів, є національна валюта України - гривня

Представник ПАТ КБ «Приват Банк» в судовому засіданні підтримав позовні вимоги первинного позову в повному обсязі, наполягає на його задоволенні, вимоги зустрічного позову не визнав, просить залишити його без задоволення.

ОСОБА_1 та її представник, в судовому засіданні вимоги первинного позову не визнали, вважають що ПАТ КБ «Приват Банк» пропущено строк позовної давності. Зустрічний позов просять задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у зустрічному позові необхідно відмовити.

Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

25 січня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № HEІ0GK00001788. Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 24000 (двадцять чотири тисячі) доларів США, а ОСОБА_1 зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

ОСОБА_1 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 04.04.2016 р. заборгованість за кредитним договором № HEІ0GK00001788 від 25 січня 2007 року року становить 17447,97 97 дол. США (сімнадцять тисяч чотириста сорок сім доларів США, 97 цнт.).

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за Кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики банк має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом.

Суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, виходячі з наступного.

Згідно статті 257 ЦК України, встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язанням з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно умов кредитного договору № HEІ0GK00001788, строк виконання зобов'язання спливає 25.01.2027 року.

Виходячі з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що строки позовної давності ПАТ КБ «Приват Банк» не пропущено.

Стосовно зустрічних вимог, суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Доводи ОСОБА_1, щодо незаконності оформлення кредиту в іноземній валюті, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Виходячи з положень статті 99 Конституції України, статей 192, 533 ЦК України, статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" у разі укладення кредитного договору в іноземній валюті й наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню в іноземній валюті. Відповідно до копії ліцензії НБУ № 22 від 04.12.2001 року та дозволу НБУ№ 22-2 від 29.07.2003 з додатком, надання кредиту у доларах США було правомірним.

Крім того, Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему .ілютного регулювання і валютного контролю» валютні операції визначені як наступні:

-операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

-операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності;

-операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Згідно чинного законондавства операцією банку, зокрема, є дія або подія, внаслідок ; якої відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку.

Договором відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України визначається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Аналіз зазначених дефініцій дозволяє зробити висновок про те, що договір, в тому числі кредитний, не є операцією, а є лише підставою для її здійснення.

Таким чином визнання Договору недійсним неможливе з підстав недодержання порядку вчинення валютних операцій, оскільки визнання недійсною операції з надання валютних цінностей не може мати наслідком визнання недійсним кредитного договору, як того вимагає ОСОБА_1

Додатково слід звернути увагу на те, що аналіз чинного законодавства, результатом якого був висновок про те, що операції з надання коштів за кредитним договором, а також погашення кредитної заборгованості у іноземній валюті потребують індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, є хибним з наступних причин.

За кредитним договором відповідно до статті 1054 Цивільного Кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 192 ЦК України до грошових коштів віднесено грошову одиницю України гривню, та іноземну валюту.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, у кредит можуть бути надані згідно Цивільного Кодексу України як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов'язання.

Нормативно-правовим актом, що має силу Закону та установлює режим здійснення валютних операцій на території України є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 р. № 15-93.

Під валютними операціями згідно статті 1 Декрету розуміються, зокрема, операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Отже, Декрет виокремлює операції пов'язані з використанням валютних цінностей як засобу платежу та операції з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Статтею 5 Декрету встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно частини 4 статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують відповідно до вказаної статті, зокрема, такі операції: "в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Диспозиція норми підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме "якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі". Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії.

Відповідно до листа Національного банку України від 29.05.2001 р. N 28-313/2178 на сьогоднішній момент вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлене, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Вказаний лист не є нормативним актом, але на підставі нього належить встановити відповідні юридичні факти: про відсутність регулювання законодавством України меж здійснення кредитування в іноземній валюті за строками та за сумами. Відповідно до статті 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Отже, здійснювані на даний час банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку.

Разом з цим, слід зауважити, що обраний ОСОБА_1 засіб захисту свого права через визнання кредитного договору недійсним з підстав видачі кредиту в іноземній валюті з мотивацією, що в цьому випадку валютна операція підлягає індивідуальному ліцензуванню Національним банком відповідно до Декрету, - виходить за межі визначених цивільним законодавством підстав визнання договору недійсним. Оскільки серед переліку документів, що були б потрібні для отримання індивідуальної ліцензіі має бути підписаний сторонами договір, виражений в іноземній валюті.

Зазначене підтверджується, зокрема, положеннями:

-пп. "б" п. 2.1 глави 2 Положення про порядок видачі резидентам індивідуальніх ліцензій Національного банку України на переказування іноземної валюти за межі України з метою оплати валютних цінностей, затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.01.2003 року № 36: для отримання ліцензії подається "оригінал або засвідчену копію договору (угоди) про купівлю-продаж цінних паперів";

-абзац 6 п.2.1 глави 2 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. № 483: "...заявник має подати Національному банку такі документи: ...оригінали або копії документів, на підставі яких виникли зобов'язання в іноземній валюті (договори, листи, рахунки, клопотання відповідного центрального органу виконавчої влади України або відповідного державного органу іноземної держави тощо)."

Отже, Декрет передбачає режим індивідуального ліцензування щодо конкретної валютної операції, та не пов'язує чинність цивільно-правового договору, на підставі якого проведено валютну операцію з дійсністю такого договору, оскільки діюче законодавство не містить прямих заборон щодо неможливості укладення кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З наведеного вбачається, що в момент вчинення правочину, тобто в момент укладення кредитного договору, жодних порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допущено не було. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Поряд із зазначеним необхідно звернути увагу, що колегіїєю суддів судової палати суду у цивільних справах Верховного Суду України у своєму рішенні від 01.12.2010 року у справі № 6-50418св10, зроблено висновок, що відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Погашення клієнтом банку кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії Національного банку з огляду на те, що така операція не є тією операцію, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Оскільки у даному випадку відбувається погашення саме грошового зобов'язання, предметом яких є валютні цінності, надані в кредит. Погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності як наводилось вище відрізняються Декретом від операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у частині 4 статті 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії Національного банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті. До того ж судом зазначено, що згідно частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Поняття ліцензії в даному випадку слід сприймати в розумінні Господарського кодексу України, а саме: ліцензія є документом державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання - ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов. Зазначене не відповідає визначенню індивідуальної ліцензії, а тому Відповідач-1 за первісним позовом помилково аргументує недійсність кредитного договору статтею 227 ЦКУ, у якій йдеться про отримання ліцензії на вид господарської діяльності.

На момент укладання кредитного договору наявність для банків генеральної ліцензії та ліцензії на вчинення валютних операції не вимагалась. Натомість, права банка посвідчували ліцензія на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі й у іноземній валюті.

ПАТ КБ «Приват Банк» мав ліцензію від 04.12.2001 року й відповідний дозвіл від 29.07.2003 року.

Згідно пункту 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись.

Згідно пункту 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Судові витрати відносяться за рахунок відповідачів у первинному позові відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 16, 60, 61, 88, 209, 213, 218, 223, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 1050 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Первинний позов ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1, про стягнення суми заборгованості за кредитним договором - задовольнити

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, ІНПП НОМЕР_1)

на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банка «Приватбанк» (, рах. № 3111, МФО № 305299) заборгованість в сумі - 17447,97 доларів США(сімнадцять тисяч чотириста сорок сім доларів США 97 цнт.), що в еквіваленті на гривні становить 455392,02 грн (чотириста п'ятдесят п'ять тисяч триста дев'яносто дві гривні 02 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, ІНПП НОМЕР_1)

на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банка «Приватбанк» (, рах. № 3111, МФО № 305299). судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду в сумі 6830,88 грн. (шість тисяч вісімсот тридцять гривень 88 копійок).

У зустрічному позові ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Херсонської області через Генічеський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Генічеського районного суду О. П. Крапівіна