Справа № 380/588/17 Головуючий у І інстанції Лісовенко П. І.
Провадження № 22-ц/780/3496/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 49 20.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

20 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Гуль В.В., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини ,-

встановила:

В квітні 2017 року ПАТ ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, який мотивувала тим, що з відповідачем від спільного проживання мають трьох неповнолітніх синів.

Рішенням Тетіївського районного суду від 09 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає.

Позивач просила суд стягувати щомісячно із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання синів у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, по досягненню старшим сином повноліття стягувати аліменти на двох синів у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку, а по досягненню середнім сином повноліття стягувати аліменти у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 24 травня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача щомісячно, аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі ? частини всіх видів його доходів, починаючи з 12 квітня 2017 року по 18 травня 2024 року, до повноліття ОСОБА_4, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, далі 1/3 частину з 19 травня 2024 року по 14 лютого 2027 року, до повноліття ОСОБА_5, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, далі 1/3 частину з 15 лютого 2027 року по 29 березня 2031 року, до повноліття ОСОБА_6, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Не погодившись з рішення суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він добровільно надає допомогу на утримання дітей, оскільки проживає з синами та їх матір»ю в одному будинку, хоча і не ведуть спільного господарства.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач зобовязаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття та не надав доказів, що він добровільно надає допомогу на утримання дітей.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 09 березня 2017 року.

Від спільного проживання сторони мають неповнолітніх синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Сторони по справі проживають в одному житловому будинку, однак стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть.

Ці обставини підтверджені матеріалами справи і сторонами не оспорюються.

Відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно положень ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Частиною 8 ст. 7 Сімейного кодексу України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї.

Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.1 ст.79 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Ухвалюючи рішення по справі, суд обґрунтовано виходив з вказаних положень закону та дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки відповідачем в заперечення позову в порядку ст. 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів ні суду першої, ні апеляційної інстанції про надання добровільної допомоги на утримання своїх малолітніх дітей.

Доводи апелянта про неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними, допустимими доказами по справі та висновками суду зазначеними в оскаржуваному рішення.

Довідка про склад сімї та довідка про доходи відповідача, на які він посилається в апеляційній скарзі як доказ утримання дітей, не є належними доказами такого утримання. Сторони в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції визнали, що питанням щоденного регулярного харчування дітей та їх одягу опікується їх мати позивач ОСОБА_3, що спростовує доводи апелянта про його утримання дітей.

Доводи апелянта про те, що утримання дітей з його боку полягає в оплаті комунальних платежів за місцем проживання дітей - будинку ; 7 по вул. 8 березня в м. Тетієві Київської області, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаний будинок належить матері відповідача ОСОБА_7, і саме вона сплачує ці платежі згідно з квитанціями (а.с.30-33).

В наданих відповідачем квитанціях по оплаті послуг дитячого закладу платником вказано ОСОБА_6 ( а.с.29), тому суд не визнає ці квитанції доказом несення вказаним витрат саме відповідачем ОСОБА_2.

Квитанції на оплату відповідачем кредиту на придбання морозильної камери та двох телевізорів ( а.с. 35-43) не є доказом утримання відповідачем дітей у необхідному для їх потреб розмірів.

Інших доводів в обґрунтування апеляційної скарги не апелянт не зазначив.

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі належних і допустимих доказів, яким відповідно до вимог ст. ст. 60, 212 ЦПК України надав належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що неповнолітні діти ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6СЧ. перебувають на утриманні матері ОСОБА_3, батько отримує постійний дохід та ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей у належному розмірі, а тому стягненню підлягають аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття старшого сина ОСОБА_4, із наступним зменшенням розміру аліментів до частини усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , що відповідає вимогам ст. 182 СК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :