АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №2034/2-853/11 Головуючий 1 інстанції - Шинкарчук Я.А. Провадження № 22ц/790/3515/17 Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Кіся П.В.,

суддів: - Кругової С.С.,

- Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ в натурі частини будинку, визнання права власності на земельну ділянку та встановлення порядку користування земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

27.08.2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому, посилаючись на ст367 ЦК України, з урахуванням уточнення позовної заяви, просила:

виділити їй в натурі у відповідності до висновку експерта №7357/12899/12900 за варіантом №1 житлове приміщення з надвірними спорудами, а саме: кухня 1-2, туалет 1-3, віанна1-4, коридор 1-5, житлову кімнату 1-6, житлову кімнату 1-7, тамбур ІІ, гараж із оглядовою ямою і свердловиною, 1/2 воріт, 1/2 хвіртки, 1/2 огорожі, 1/2 замощення;

визнати за нею право власності на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розміщено спірне домоволодіння;

виділити 1/2 частину земельної ділянки за фактом користування;

стягнути з ОСОБА_4 понесені позивачем судові витрати в сумі 5442,40 грн.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач вказувала, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, було власністю їх матері - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після її смерті дане домоволодіння успадкували по 1/2 частині вона і її брат, відповідач ОСОБА_4, який поселився в даному будинку після смерті матері. Відповідач з 2007 року розпочав капітальний ремонт даного будинку, а на початку 2009 року вселив до будинку невідому їй жінку з родиною і з того часу не дозволяє їй користуватися будинком, змінив замки від вхідних дверей, калітки, а ключі категорично відмовляється надати позивачу. З приводу порушенння прав власності на спадщину вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів з проханнями відновити порушені права, проте дані звернення залишились без відповідного реагування. З урахуванням вказаного, зазначила, що добровільне врегулювання спору між сторонами не можливе.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує посиланням на те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному, об'єктивному і неупередженому розгляду справи.

Позивач вказує, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволені вимог про виділ 1/2 частини житлового будинку, з посиланням на роз'яснення, які містяться у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», з відповідними змінами та доповненнями, є безпіджставнолю та такою, що суперечить нормам ч.ч.1,2 ст. 8 ЦПК України. Вказує, що виділ будинку в натурі з сумісного майна неможливий лише в одному випадку, коли майно неможливо поділити без втрати його цільового призначення (ст. 183 ЦПК України). Спірний будинок є жилим будинком та після виділу її долі призначений для житла. Суд не звернув уваги, що спірний будинок має два відокремлені виходи, що відображено у технічному паспорті, а також у висновку експерта.

Порушення судом норм процесуального права, на думку позивача, потягли за собою порушення її права, як власника домоволодіння на виділ її долі в натурі з майна, що є у спільній сумісній власності, що передбачено ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 364 ЦК України.

Крім іншого, позивач вважає, що відмовляючи у задоволені її позовних вимог про визнання права власності на ? частину земельної ділянки та встановлення порядку користування цією ділянкою, суд порушив норму матеріального права встановлену ч. 1 ст. 377 ЦК України.

Як на підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 посилається на письмові докази в матеріалах справи у виді копії її заяв до органів міліції та прокуратури, які свідчать про те, що ОСОБА_4 перешкоджає користуватися і розпоряджатися належною їй власністю, отриманою у спадщину.

Відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав і просив відхилити.

Обгрунтовуючи незгоду з позовом і апеляційною скаргою, ОСОБА_4 пояснив, що дійсно після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилася спадщина, до якої входить житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 були четверо її дітей: він, два брати і їх сестра позивач ОСОБА_6 На сімейній нараді вони вирішили, що будинок залишається йому, а він сплатить сестрі і братам по ? його вартості. Брати від спадщини відмовились, а ОСОБА_4, скориставшись правовою неосвідомленістю, порушила усну домовленість, виждала час і в останні дні встановленого законом строку для прийняття спадщини звернулася з заявою про її прийняття.

Після прийнття спадщини, ОСОБА_4 не побажала приймати участь в ремонті та утриманні занедбаного будинку, весь тягар утримання будинку залишився на ньому. Він власними коштами та разом з новою дружиною і її двома дітьми від попереднього шлюбу відремонтували будинок, здійснили певні добудови і разом з ними однією сімєю з того часу проживають у спірному будинку. Ніяких перешкод сестрі спочатку не чинив, однак ОСОБА_4, а заждала компенсації, яка в рази перевищує обумовлену їх попереднім рішенням, а не отримавши її, стала звертатися зі скаргами та заявами на нього в правоохоронні органи та до суду. Вважає, що позивачу ОСОБА_3 будинок не потрібен, оскільки вона має власні житло в місті Харкові, де мешкає зі своєю сімєю, долею спірного будинку не переймалася, а в дійсності вчиняє усі ці дії з метою незаконного збагачення за рахунок його сімї, які іншого житла не мають, а в спірний будинок за ці роки вклали значний труд і кошти.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Богуновою Н.В., зареєстрованого за №2-905, отримала у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданого 28.02.2016 року Малороганською сільською радою Харківського району Харківської області, актовий запис №98.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Богуновою Н.В. 29 січня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за№2-159, спадкоємцем 1/2 частини майна, ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є її син ОСОБА_9.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Богуновою Н.В. 27 квітня 2009 року та зареєстрованого в реєстрі за№2-1067, спадкоємцем 1/2 частини майна, ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є її дочка ОСОБА_3.

Спадкове майно, на яке видано вище наведені свідоцтва складається із житлового будинку (літ.А-1-цегла) з надвірними будівлями (сарай В, вбиральня Г, гараж Е, огорожа №1-6, свердловина к, замощення 1), розташований в АДРЕСА_1, Харківського району Харківської області, загальною площею 93,70 кв.м., житловою площею 48,70 кв.м., що належав ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 18 травня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-905 та зареєстрованого в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 28 грудня 2006 року у реєстрову книгу 2, за реєстровим №426, реєстраційний номер 17358829.

Право власності на вказані частини спірного будинку зареєстровані за їх співвласниками відповідно до ст. 182 ЦК України.

Рішенням Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області ІІІ сесії VІІ скликання від 29 січня 2016 року «Про перейменування вулиць, провулків, площ у селі Мала Рогань та селі Коропи Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області» та додатку до нього, в АДРЕСА_1

Домоволодіння, що перебуває у їх спільній часткові власност сторіні, раніше не розподялося та не встановлювався порядок користування ним та земельною ділянкою у відповідності належних частин домоволодіння.

З наданого суду державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №221, виданого 14 травня 2001 року на підставі рішення виконкому Малороганської сільської Ради народних депутатів від 10 грудня 1999 року №140, вбачається, що земельна ділянка площею 0,1142 га, яка розташована на території Малороганської сільської ради, АДРЕСА_1, була передана громадянам ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у приватну власність для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Згідно змісту п. 4 договору купівлі-продажу від 18 травня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Богуновою Н.В., за №2-905, - право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, перейшло від ОСОБА_13, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 до ОСОБА_5 В ньому також завзначено, що «Цей договір є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості), видачі державного акту на право приватної власності на землю та реєстрації останнього у вищезгаданій селищній Раді».

Згідно інформації за №578 від 22.12.2006 року, наданої виконавчим комітетом Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області, за час проживання на території Малороганської сільської ради ОСОБА_5 не зверталась з проханням оформити державний акт на право приватної власності на землю з ім'я ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на її ім'я.

Згідно рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 14.03.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційноьго суду Харківської області від 05.05.2011 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_14, ОСОБА_14 до Першої Харківської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа державний нотаріус Першої Харківської районної державної нотаріальної контори Ольховська Л.М., про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним за недоведеністю позовних вимог. (т.1 а.с. 134-135, 150-152).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за недоведеністю, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями складається як приміщень, що знаходяться у спільній частковій власності сторін, так і зведених відповідачем приміщень, які у встановленому законом порядку не були прийнятів в експлуатацію та не зареєстровані; що суду не надано розробленої проектно-технічної документації з проведення робіт із переобладнання, переоснащення та капітального ремонту спірного житлового будинку, яка є основною умовою можливого за висновком експертизи виділу в натурі; що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що земельна ділянка на якій розміщено спірний житловий будинок, належить позивачу чи відповідачу на праві власності або на праві користування.

Позовні вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою залишені без задоволення з огляду на ті обставини, що права співвласників житлового будинку відносно земельної ділянки не визначені, відсутня державна реєстрація прав власності на земельну ділянку; відсутність підстав для поділу житлового будинку обумовлює неможливість і визначення порядку користування земельною ділянкою, так як це питання є похідним від (поділу) виділу в натурі частки зі спільної часткової власності.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке.

Дійсно, як обґрунтовано зазначає апелянт ОСОБА_3, ОСОБА_4 порушує їй у повному обсязі реалізувати право власності на ? частину спадкового майна - житлового будинку по АДРЕСА_1.

Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача ОСОБА_4, викладені ним в обґрунтування заперечень на апеляційну скаргу, в тій частині, що позивачем, начебто, не доведено здійснення ним перешкод у володіння та користуванні вказаним майном, що перебуває у спільній частковій власності, оскільки ці доводи відповідача спростовуються рішеннями Харківського районного суду Харківської області від 15.10.2014 про зобов'язання ОСОБА_4 надати доступ працівникам БТІ та експертам в обстеженні домоволодіння у уиівльній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_16, іншими наданими позивачем доказами.

Також апеляційний суд відхиляє і доводи ОСОБА_4 в частині незаконності, шляхом обману спадкоємців (ОСОБА_4 та інших двох братів) у 2006 році, набуття ОСОБА_3 права на спадкування саме ? частини спадкового майна, оскільки рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 14.03.2011 року у задоволенні позову ОСОБА_14, ОСОБА_14 відмовлено за недоведеністю позову, а інших належних доказів на підтвердження цих обставин, на які посилається ОСОБА_4, суду не надано.

Також не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 та обставина, що відповідач ОСОБА_4 за власні кошти та за рахунок коштів своєї сім'ї та їх працею здійснив ремонт та прибудови, збільшивши тим самим вартість будинку та надвірних будівель, оскільки він здійснив це без письмової згоди співвласника ОСОБА_3 та без дотримання встановленого законом порядку.

Крім того, самочинно зведені будівлі не беруться до уваги експертом і судом при проведенні судової будівельно-технічної експертизи.

Разом з тим, головні питання, передбачені ст.214 ЦПК України, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_3 у даній справі судом першої інстанції вирішені у відповідності із законом і передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування чи зміни рішення суду немає.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

В частині 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, та захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК України, ст.ст.3,4 ЦПК України).

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено ст.317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбаченийст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно дост.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Аналіз змісту норм ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України свідчить про те, що виділ часток (поділ) жилого будинку, які перебувають у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно до своєї частки в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), передає співвласнику частку житлового будинку та нежитлових приміщень, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану житлового будинку, перетворення в результаті переобладнання житлових приміщень на нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як жилі через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію й зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 квітня 2013 р. у справі №6 -12цс13).

У відповідності до ч.1ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, а відповідно до змісту ч.1ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності, у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч.2 ст.364 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції, з чим також погоджується судова колегія, експертний висновок старшого судового експерта ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Кирилової Л.А. від 20 січня 2017 року №7387/12899/12900, виготовлений на підставі ухвали суду про проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та земельно-технічної експертизи, ґрунтується на результатах обстеження домоволодіння, проведенні необхідних розрахунків, на підставі технічної документації на домоволодіння, даних інвентаризаційної справи та з урахуваннями нормативно-технічної документації.

Згідно цього висновку виділ в натурі часток співвласників у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Харківської області з надвірними будівлями та спорудами, можливий (надано два варіанти) з відступом від розміру ідеальних часток співвласників, проте за умови одночасного виконання робіт по переобладнанню, переоснащенню житлового будинку та робіт з капітального ремонту, на підставі розробленої проектно-технічної документації організацією, яка має ліцензую на виконання даного виду робіт, затвердженої в установленому порядку.

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Встановивши порушення права вланості ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовано і у відповідності із законом відмовив у задоволенні обраного нею способу, оскільки не надано належних та допустимих доказів, які б давали підставу для задоволення її інтересів у передбачений законом спосіб, тобто з дотриманням рівності прав усіх сторін спірних правовідносин.

Звертаючись до суду з вимогою про виділ у власність позивача 1/2 частки на житловий будинок АДРЕСА_1 Харківської області, у відповідності до ІІ варіанту виділу запропонованого експертом, позивачем не було надано розробленої проектно-технічної документації з проведення робіт із переобладнання, переоснащення та капітального ремонту спірного житлового будинку.

Згідно із ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Для визначення можливості та варіантів розподілу домоволодіння в натурі, а також визначення порядку користування земельною ділянкою, було проведено судову будівельно-технічну, оціночно-будівельну та земельно-технічну експертизу №7387/12899/12900, висновок за результатами якої складений 20 січня 2017 року старшим судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Кириловою Л.І.

Відповідно до ч.2 ст.120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і у тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 4 ст.120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі, споруди.

При вирішенні питання щодо встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ті ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

Не може бути визначений порядок користування земельною ділянкою чи її поділ між співвласниками без виділу в натурі частки у спільній власності на житловий будинок.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем, в обґрунтування позову, щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки та встановлення порядку її користування, не було надано прововстановлюючих документів, на підтвердження того, що земельна ділянка на якій розміщено спірний житловий будинок належить на праві власності сторонам, чи одній із сторін у справі або перебуває у їх користуванні.

При цьому, слід зазначити, що як вбачається з висновку експертизи, у співвласників житлового будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_6 права щодо земельної ділянки невизначені, тобто відсутня державна реєстрація прав на земельну ділянку, у зв'язку з чим, неможливо надати варіанти порядку її користування.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав задоволення позову.

Стосовно доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, то враховуючи, що справу судом було вирішено правильно, ці обставини не є підставою для його скасування.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції також не спростовують і не свідчать про наявність передбачених законом підстав для його скасування чи зміни.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: С.С. Кругова

О.А. Кружиліна