Справа №489/5362/16-ц 17.07.2017 17.07.2017 17.07.2017
Справа №489/5362/16-ц Головуючий першої інстанції Кирильчук О.І.
Провадження №22-ц/784/1548/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

17 липня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Інгульський відділ державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 2003 року по 2006 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 грудня 2007 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на утримання малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 16 липня 2007 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 27 липня 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-3-5023/2007, виданого 12 липня 2012 року.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2016 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про зміну розміру аліментів, розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зменшено з 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно до 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно та відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом міста Миколаєва на підставі заочного рішення суду від 10 грудня 2007 року.

Посилаючись на те, що відповідач за період з 2009 року аліменти не сплачував, а починаючи з 2015 року така сплата носить епізодичний характер, у результаті чого за період з 16 серпня 2009 року по 16 серпня 2016 року з його вини утворилася заборгованість у загальному розмірі 34 485 грн. 70 коп., позивач просила стягнути на її користь з ОСОБА_5 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 14 554 грн. 59 коп. та судові витрати.

З письмових заперечень відповідача слідує, що останній проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що про існування рішення дізнався лише у 2015 році, а отже заборгованість сталася не з його вини, тому пеня за прострочення сплати аліментів стягненню не підлягає. Крім того, вказував на те, що заборгованість та нарахування пені на неї є штучно створеною внаслідок приховування позивачем від відповідача рішення суду про стягнення аліментів та неналежним виконанням державним виконавцем своїх обов'язків. Також просив врахувати його тяжкий матеріальний стан.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 1 427 грн. 02 коп. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що про наявність заборгованості по аліментам та її розмір відповідач дізнався лише 24 липня 2015 року і саме з цього дня його можна вважати винним у простроченні сплати аліментів, а тому неустойку має бути стягнуто із зазначеної дати по визначений у розрахунку заборгованості по аліментам день.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Отже, з урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст.196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-94цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі №6-2696цс15, від 16 березня 2016 року у справі №6-300цс16, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Саме з таких міркувань і виходив суд першої інстанції вирахувавши пеню від суми несплачених кожного місяця аліментів за кожен день прострочення та обчислив її в межах одного місяця.

Також, колегія суддів погоджується і з визначеним судом періодом заборгованості, за який стягується неустойка.

Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено районним судом, заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 грудня 2007 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 08 червня 2012 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 16 липня 2007 року і до досягнення дитиною повноліття (цивільна справа №2-3-5023/07, а.с.20,27).

На виконання цього рішення, 12 липня 2012 року Центральним районним судом міста Миколаєва видано виконавчий лист №2-3-5023/2007 (а.с.14 та цивільна справа №2-3-5023/07 а.с.37).

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 27 липня 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3-5023/2007 виданого 12 липня 2012 року.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2016 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2016 року, розмір аліментів, які стягувалися з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зменшено з 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно до 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно та відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом міста Миколаєва на підставі рішення суду від 10 грудня 2007 року.

З письмових заперечень відповідача та матеріалів справи встановлено, що позивач дійсно не сплачував аліменти, про наявність будь-якої заборгованості по аліментам йому офіційно не повідомлялось, жодного його підпису про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження чи взагалі відвідування державного виконавця, зворотного поштового повідомлення про отримання ним викликів, тощо в матеріалах виконавчого провадження відсутні. Лише 22 травня 2015 року державним виконавцем на адресу боржника вперше направлено виклик-вимогу, а 24 липня 2015 року ОСОБА_5 ознайомився із розрахунком заборгованості по аліментам.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 18 липня 2016 року за вих. №30840, заборгованість ОСОБА_5 зі сплати аліментів станом на 18 липня 2016 року становить 34 485 грн. 70 коп. За період з листопада 2015 року по червень 2016 року відповідачем сплачено аліменти на загальну суму 16 617 грн. 97 коп. (а.с.33-34).

Розрахунок заборгованості державного виконавця боржник в установленому законом порядку не оскаржував.

За такого, районним судом вірно встановлено, що оскільки про наявність судового рішення про стягнення аліментів на дитину, а також виниклу у зв'язку із цим заборгованість по аліментам, відповідач дізнався лише з 24 липня 2015 року, то і відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів підлягає нарахуванню саме від цієї дати.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина