Справа № 163/986/17
Провадження № 2-о/163/25/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року Любомльський районний суд Волинської області

у складі: головуючої судді - Гайдук А.Л.,

за участі секретаря Костюк Р.М.,

заявника ОСОБА_1,

заінтересованої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Любомль цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_3, про встановлення юридичного факту прийняття спадщини, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд з зазначеною заявою, у якій просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_4, яка померла 23.11.1997 року.

Заява обґрунтована тим, що після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на житловий будинок та господарські споруди, що знаходяться по вул.Толстого, 2, в смт. Головне Любомльського району Волинської області, який остання за життя заповіла заявнику ОСОБА_1 та заінтересованій особі ОСОБА_2, однак реалізувати свої спадкові права заявник не має можливості, оскільки на час відкриття спадщини зі спадкодавцем вона не проживала та з заявою про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк до нотаріуса не зверталась, тому вважається такою, що спадщину не прийняла, що слугувало підставою для відмови нотаріусом у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Посилаючись на положення ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року), вважає, що спадщину після смерті ОСОБА_4 вона прийняла у встановленому порядку шляхом вступу у фактичне управління та володіння майном останньої, так як з дня смерті спадкодавця по сьогоднішній день здійснює догляд за нерухомим майном померлої та у неї перебувають усі документи останньої, зокрема: правовстановлюючі документи, свідоцтво про смерть та заповіт. Встановлення зазначеного факту заявнику необхідне для реалізації її спадкових прав.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заяву підтримала та просила її задовольнити з підстав, наведених у заяві.

Заінтересована особа ОСОБА_2 не заперечив доводів та фактів, викладених у заяві ОСОБА_1, та просив заяву останньої задовольнити.

Заінтересована особа - приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена судом про дату, час та місце його проведення, про причини неявки суд не повідомила та будь-яких заяв, клопотань з приводу судового розгляду справи не подала.

Заслухавши пояснення заявника, заінтересованої особи, показання свідків, та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку.

З копії свідоцтва про смерть серії 1-ЕГ №034511, виданого Головненською селищною радою Любомльського району Волинської області 23.11.1997 року, встановлено, що 23.11.1997 року в смт.Головне Любомльського району Волинської області померла ОСОБА_4 (а.с.4).

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 за життя уклала заповіт, посвідчений 07.02.1996 року державним нотаріусом Любомльської державної нотаріальної контори, яким приналежний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в смт. Головне, по вул. Толстого, 2, Любомльського району Волинської області, заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах кожному (а.с.6).

Належність спадкодавцю зазначеного нерухомого майна на праві власності доводиться копією свідоцтва про право власності, виданого державним нотаріусом Любомльської державної нотаріальної контори 06.02.1996 року та зареєстрованого в реєстрі за №204 (а.с.5).

Довідкою Головненської селищної ради Любомльського району Волинської області від 06.02.2017 року за вих.№234 стверджено, що ОСОБА_4 на день смерті була зареєстрована та проживала ІНФОРМАЦІЯ_1, одна (а.с.4 на звороті).

07.04.2017 року спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Любомльського районного нотаріального округу ОСОБА_3 з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_4, однак у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на обєкт нерухомого майна (житлового будинку), що знаходиться в смт. Головне по вул.Толстого, 2, Любомльського району, їй було відмовлено, у звязку з пропущенням 6-ти місячного строку для прийняття спадщини (а.с.10).

Інший спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2, 20.02.2017 року подав приватному нотаріусу ОСОБА_3 заяву, якою ствердив, що шестимісячний термін для прийняття спадщини він пропустив, в судові органи за продовженням цього строку звертатися не буде, тому просив рахувати його таким, що відмовився від спадщини на користь ОСОБА_1 (а.с.7).

Таку свою позицію ОСОБА_2, як заінтересована особа, також підтвердив в судовому засіданні, мотивуючи тим, що фактичний догляд за домогосподарством спадкодавця ОСОБА_4 після її смерті по сьогоднішній день здійснює заявник ОСОБА_1, фактично володіючи зазначеним нерухомим майном, а він лише надає останній допомогу в утриманні даного майна та вважає, що саме ОСОБА_1 має успадкувати житловий будинок в повному обсязі.

Факт здійснення заявником ОСОБА_1 догляду та управління спадковим майном ОСОБА_4 від дня її смерті та по сьогоднішній день також підтверджується довідкою Головненської селищної ради Любомльського району Волинської області від 03.05.2017 року за вих.№ 978.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також підтвердили зазначену обставину і суду показали, що ОСОБА_1 дійсно здійснювала догляд за спадкодавцем ОСОБА_4 та з дня її смерті по даний час здійснює догляд за спадковим майном останньої.

Отже, на підставі вищенаведених доказів, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт фактичного вступу в управління та володіння заявником ОСОБА_1 спадковим майном після смерті ОСОБА_4

Судом також встановлено, що спору про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 немає, а для заявника факт прийняття спадщини після смерті останньої має юридичне значення, оскільки необхідний для оформлення її спадкових прав згідно заповіту.

За правилами п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Статтею 256 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть встановлюватись факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.2 постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Згідно розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у листі від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відтак, при розгляді даної справи суд керується нормами ЦК України в редакції 1963 року, що діяв до 01.01.2004 року, оскільки пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу передбачено, що він застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно з пунктом 5 правила книги шостої цього Кодексу (Спадкове право) застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.525 ЦК України (в редакції 1963 року), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

У відповідності до положень ст.548 ЦК України (в редакції 1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заява про встановлення факту прийняття спадщини може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини суд має виходити з положень ст.549 ЦК УРСР (1963 року), за якою діями, що свідчать про прийняття спадщини є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини.

Враховуючи вищевикладене, заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що остання протягом шести місяців від дня смерті ОСОБА_4 вчинила дії, які свідчать про фактичний вступ нею в управління та володіння спадковим майном, тому вона вважається такою, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла у відповідності до ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року).

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215, 234, 235, 256 259 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Заяву задовольнити повністю.

Встановити факт прийняття ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, спадщини після смерті ОСОБА_4, яка померла 23.11.1997 року в смт.Головне Любомльського району Волинської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Любомльський районний суд Волинської області в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча : суддя А.Л. Гайдук