26.07.2017 227/2282/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді - Левченка А.М.,

за участю секретаря - Черкасової О.В.,

заявника - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Добропільського міськрайонного суду Донецької області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2 районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області, про встановлення факту смерті, -

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2017 року заявниця звернулася до суду із зазначеною заявою і просить суд встановити факт смерті ОСОБА_3, причина смерті пневмонікоз вугляра, у м. Донецьк 30 червня 2017 року та допустити негайне виконання рішення у справі.

В обґрунтування своїх вимог заявниця послалася на те, що вона є донькою покійного ОСОБА_3, який 30 червня 2017 року помер у м. Донецьк, причина смерті пневмонікоз вугільника. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації смерті. Вказує те, що встановлення факту смерті необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть.

Залучена у якості свідка заявниця у судовому засіданні надала суду пояснення аналогічні викладеним у заяві, підтвердила факт смерті 30 червня 2017 року у м. Донецьк її батька ОСОБА_3, зазначила, що була присутня під час поховання батька, просила суд задовольнити її вимоги.

Представник заінтересованої особи: ОСОБА_2 районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі його представника

Суд, розглянувши справу у межах заявлених вимог, дослідивши письмові документальні докази, представлені в обґрунтування заяви, беручи до уваги пояснення заявниці, допитаної судом у якості свідка, вважає, що подана заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно свідоцтва про народження серії І-АВ № 219374, батьком ОСОБА_4, яка народилася 16 червня 1969 року, є ОСОБА_3.

24 грудня 1988 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (прізвище після укладення шлюбу «Тихонова») ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії V-НО № 329755.

Таким чином, заявниця є дочкою померлого ОСОБА_3, тому має право звернутися з відповідною заявою до суду.

На підтвердження факту смерті заявницею додано до заяви: копія свідоцтва про смерть серії ДНР № 058543, де вказано, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 30.06.2017 року у Калінінському районі м. Донецьк, про що 30.06.2017 року Ждановським міським відділом запису актів цивільного стану Державної ОСОБА_7 Міністерства юстиції так званої «Донецької Народної Республіки» складений запис акта про смерть № 116, та копія Довідки №176 від 30.06.2017 року про причину смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер 30.06.2017 року через пневмонікоз вугляра.

До матеріалів справи долучена Відмова у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2 районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 15.32-1144 від 25.07.2017, якою заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті через те, що подано документ, форма якого не відповідає формі, визначеній Наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» Державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

За приписами ч.1 ст.235 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

З огляду на наведену норму закону, надані заявницею копія свідоцтва про смерть серії ДНР № 058543, де вказано, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 30.06.2017 року у Калінінському районі м. Донецьк, про що 30.06.2017 року Ждановським міським відділом запису актів цивільного стану Державної ОСОБА_7 Міністерства юстиції так званої «Донецької Народної Республіки» складений запис акта про смерть № 116, та копія Довідки №176 від 30.06.2017 року про причину смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер 30.06.2017 року через пневмонікоз вугляра, є недійсними та не створюють правових наслідків, оскільки видані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Втім, згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, підприємством), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, оцінивши усі зібрані по справі докази, у тому числі і показання самої заявниці в якості свідка поховання її батька, які у їх сукупності підтверджують факт смерті, приймаючи до уваги наявність об'єктивних перешкод для проведення державної реєстрації факту смерті та з метою захисту прав і свобод заявника, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, оскільки в даному випадку це єдиний спосіб зареєструвати факт смерті ОСОБА_3 та отримати свідоцтво про смерть, видане державним органом України.

Керуючись ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", ст. ст. 10, 60, 212 - 215, 223, 234, 251-256 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2 районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області, про встановлення факту смерті задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 30.06.2017 року в м. Донецьк, Україна.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Добропілський міськрайонний суд Донецької заявником протягом десяти днів з дня його проголошення, та особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копію судового рішення видати представнику заявника, який брав участь у справі, негайно після проголошення рішення.

Надіслати особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копію судового рішення протягом двох днів з дня його складання.

Суддя А.М. Левченко

Повний текст рішення складений 26 липня 2017 року.

26.07.2017