Справа № 131/952/16-ц Провадження № 22-ц/772/2272/2017Головуючий в суді першої інстанції Шелюховський М. В.
Категорія 23Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Войтка Ю.Б., Берегового О.Ю.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., представника позивачів, апелянтів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 - ОСОБА_16, представника відповідача Това-риства з обмеженою відповідальністю «ДСП «Відродження» Діденко Н.П., роз-глянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_19, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7, ОСОБА_20, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

ОСОБА_12, ОСОБА_21, ОСОБА_14, ОСОБА_15 до Товариства з обмеженою відпові-

дальністю «ДСП Відродження» про визнання недійсними договорів

оренди землі, додаткових угод, скасування рішення про державну реєc-

трацію договорів оренди землі та додаткових угод,

за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_16 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

25 травня 2016 року позивачі звернулися в Іллінецький районний суд Він-ницької області з вимогою до Товариства з обмеженою відповідальністю ( далі - ТОВ ) «ДСП Відродження» за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - відділу надання адміні-стративних послуг Іллінецької районної державної адміністрації ( далі - РДА ) Вінницької області, відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно та місця проживання Іллінецької міської ради Вінницької області про визнання не-дійсними договорів оренди землі, додаткових угод, скасування рішення про державну реєстрацію договорів оренди землі та додаткових угод. Позов моти-вований тим, що 27 липня 2010 року кожен із позивачів уклав з ТОВ «ДСП Від-родження» договір оренди землі строком на п'ять років. Дані договори були укладені та зареєстровані під час дії Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073 «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі», яка визначала обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів оренди землі. Проте сторонами правочинів така вимога закону не бу-ла дотримана, що свідчить про недійсність відповідно до статті 203 ЦК України укладених договорів. Окрім того, 01 жовтня 2015 року між позивачами та від-повідачем укладені додаткові угоди № 1. Позивачі вважають, що останні у від-повідності із статтею 203 ЦК України також є недійсними, оскільки укладені після спливу п'ятирічного строку дії договорів оренди. 10 лютого 2016 року по-зивачі надсилали Головному територіальному управлінню юстиції у Вінницькій області листи з проханням повідомити реєстраційні органи у Вінницькій облас-ті про неможливість реєстрації додаткових угод до договорів оренди землі, оскільки на момент їх підписання вони не розуміли їх змісту та наслідків. 14 бе-резня 2016 року позивачі надіслали ТОВ «ДСП Відродження» листи-заперечен-ня щодо поновлення дії договорів оренди землі. Не дивлячись на це, додаткові угоди були зареєстровані. За таких обставин позивачі просили суд першої ін-станції визнати недійсними вказані договори оренди та додаткові угоди до них, скасувати рішення про їх державну реєстрацію ( т. 1, а. с. 2-14 ).

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 червня 2017 року у задоволенні позову щодо визнання недійсними договорів оренди землі, додаткових угод відмовлено, повернуто з державного бюджету на ко-ристь ОСОБА_2 надлишково сплачену суму судового збору у розмірі 7165,00 гривень. Додатковим рішенням цього ж суду від 08 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_20, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_22, ОСОБА_12, ОСОБА_21, ОСОБА_14, ОСОБА_15 до ТОВ «ДСП Відродження» про скасування рішення про державну реєстрацію договорів оренди землі, додаткових угод до них відмовлено. Стягнуто з кожного з позива-чів на користь держави по 640,00 гривень судового збору (т. 2, а. с. 58-61, 186-189 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представ-ник позивачів ОСОБА_16 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про визнання недійсними договорів оренди землі та додаткових угоди до них, укладених між позивачами та ТОВ «ДСП Відродження». Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним, ухва-леним за неправильного застосування норм матеріального права ( т. 2, а. с. 142-148 ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та заперечення по апеляційній скарзі представників сторін у справі, дослідивши в сукупності наявні в справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстан-ції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої ін-станції, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до норм статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути за-конним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рі-шення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими дока-зами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведе-ність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи. Суд повинен кожен доказ проаналізувати, оцінити його до-стовірність та допустимість.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Між сторонами у справі склалися правовідносини, що регулюються норма-ми чинного Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», нормами Цивільного кодексу України в частині щодо визнання правочинів не-дійсними, іншими нормативно-правовими актами, що регулюють питання вико-ристання земель на умовах оренди.

Судом встановлено, що 27 липня 2010 року між ОСОБА_2, ОСОБА_23, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_20, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_21, ОСОБА_14, ОСОБА_15 ( кожним окремо ) та ТОВ «ДСП Відродження» укладені договори оренди належних їм земельних ділянок строком на п'ять ро-ків. 01 жовтня 2015 року між позивачами та відповідачем укладені додаткові угоди до вказаних договорів (т. 1, а. с. а. с. 45-94, 162-175).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на статті 638, 792 ЦК України, норми Закону України «Про оренду землі», вихо-див з того, що жодною із сторін договорів оренди землі не було виявлено ба-жання у відповідності зі статтею 14 Закону України «Про оренду землі» нотарі-ально посвідчувати укладені правочини. Додаткові угоди укладені в межах строку дії основних договорів, оскільки строк дії останніх починається після набрання ними чинності, а не з моменту їх укладення.

Оскаржуючи рішення суду від 12 червня 2017 року, апелянт посилається на обов'язковість нотаріального посвідчення договорів оренди землі, як те вимага-ється Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073 «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі», чинною на момент укладення оспорюваних договорів. Після закінчення строку дії договорів оренди землі позивачі не бажали продовжувати правовідносини з відповідачем, вони зверталися у Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області з проханням повідомити реєстраційні органи області не ре-єструвати додаткові угоди до договорів оренди землі. Проте це не дало пози-тивних результатів, додаткові угоди були зареєстровані всупереч волі позива-чів. Суд помилився стверджуючи, що строк дії договору слід рахувати з момен-ту його державної реєстрації. Цей строк відліковується з моменту підписання договорів, а значить додаткові угоди підписані поза межами строку дії самих договорів оренди землі, який закінчився 27 липян 2015 року.

Окрім того, на доведення своїх апеляційних вимог представник позивачів ОСОБА_16 зазначає, що обов'язок зареєструвати договір оренди землі виникає у сторін після підписання договору, а якщо після підписання договору у сторін виникли обов'язки - відлік строку розпочався. З часу підписання договорів оренди, але ще до їх державної реєстрації, відповідач використовував земельні ділянки, а позивачі отримували орендну плату. Після закінчення строку дії оспорюваних договорів і до цього часу позивачі не отримували орендну плату за використання їхніх земельних ділянок, не бажали продовжувати орендні від-носини, про що додатково свідчать вказани вище листи Головному територіаль-ному управлінню юстиції у Вінницькій області. Апелянт зазначає, що законо-давством не передбачений строк протягом якого сторони зобов'язані здійснити державну реєстрацію договору після його підписання, що впливає на права орендодавця вільно розпоряджатися земельною ділянкою. Посилаючись на пра-вову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13, апелянт підкреслює, що державна реєстрація не може змінювати моменту укладення договору.

З такими доводами апелянта погодитися не можна. Оскільки мотиви апеля-ційної скарги є аналогічними викладеному у позовній заяві, то суд першої ін-станції дав вмотивовану, грунтовну, правильну правову оцінку цим доводам, вимогам позивачів. Колегія суддів апеляційного суду не знаходить законних підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування законного, правиль-ного рішення суду першої інстанції.

Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» ( в редакції, чинній на мо-мент укладення договорів оренди ) визначено, що договір оренди землі укла-дається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідче-ний нотаріально. Тобто, таке формулювання закону не покладає на контраген-тів обов'язок нотаріального посвідчення договорів оренди землі за відсутності заяви про це сторони договору. В ході судового розгляду справи не встанов-лено, з матеріалів справи не убачається, зокрема і самих договорів оренди, що позивачі або відповідач виявили бажання посвідчити у нотаріуса оспорювані в даний час договори. Це безумовно свідчить про безпідставність вимог позива-чів, як правильно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, як-що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Іс-тотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених за-коном. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (час-тина перша статті 210 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму ( оренди ) земельної ділянки регулюються за-коном.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом статей 18, 20 цього Закону ( у редакції, чинній на момент виник-нення спірних правовідносин ) договір оренди землі набирає чинності після йо-го державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти пра-ва та обов'язки за договором, тобто коли договір як підстава виникнення право-відносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору, породжує пра-вовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16, які в силу статті 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Пунктом 44 оспорюваних договорів оренди землі від 27 липня 2010 року сторони визначили, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Так, строк дії договорів оренди землі слід обрахо-вувати з дати набрання ними чинності, тобто з моменту державної реєстрації, а саме з 05 травня 2011 року для договорів, укладених із ОСОБА_3, ОСОБА_24, ОСОБА_6, з 11 травня 2011 року для договорів, укладених з ОСОБА_25, з 18 травня 2011 року - з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_20., ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_26, ОСОБА_15, дія яких закінчується у відповідне число травня 2016 року. В той же час додаткові угоди № 1 до договорів укладені 01 жовтня 2015 року, тобто в межах п'ятирічного строку дії договорів. Тому суд першої інстанції дій-шов вірного, обґрунтованого висновку про недоведеність з цього приводу ви-мог позивачів.

Інших підставних, ґрунтовних доводів на доведення своїх вимог апелянт не наводить.

За викладених обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до вис-новку, що, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не помилився у визна-ченні правовідносини, які склалися між сторонами у справі, правильно застосу-вав норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини; суд не пору-шив норм процесуального права.

Частина третя статті 10, частини 1, 2 статті 11 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на під-ставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апе-ляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстан-ції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального пра-ва. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з од-них лише формальних міркувань.

Керуючись нормами статей 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_16 відхилити.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошен-ня, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом: