АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/941/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Грох Л.М.,

секретар - Гриньова А.М.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2,

представника апелянта ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4,

позивача ОСОБА_5 та його представників - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представника Хмельницької міської ради - ОСОБА_8, представника Служби у справах дітей - ОСОБА_9,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_10, ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_11, треті особи: Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, Служба у справах дітей виконкому Хмельницької міської ради, Хмельницька міська рада, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 березня 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_5, звертаючись до суду з позовом зазначав, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, який був укладений 11 вересня 2007 року між ним і ОСОБА_10 25 жовтня 2016 року позивач зареєстрував своє право власності на квартиру. Відповідачі не є членами його сімї, у звязку з визнанням недійсним договору ОСОБА_10 і члени його сімї втратили право на користування житлом. Відповідачі добровільно звільнити займану квартиру відмовляються, чим чинять йому перешкоди у користуванні нею. Посилаючись на вказане позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд виселити ОСОБА_10, ОСОБА_1 разом із неповнолітніми дітьми ОСОБА_11 і ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 березня 2017 року до участі у розгляді справи залучено третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача Хмельницьку міську раду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 березня 2017 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_10, ОСОБА_1 разом з дітьми ОСОБА_11, ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що суд не взяв до уваги те, що захист права власності позивача не є пріоритетним по відношенню до права дітей на житло. Зазначає, що допущено порушення принципів, які закріплені в Декларації прав дитини та Законі України «Про охорону дитинства». Вважає, що докази відповідачів щодо правомірності і законності вселення в квартиру не спростовані.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта скаргу підтримав.

Позивач та його представники проти задоволення апеляційної скарги заперечили.

Відповідач ОСОБА_10 та його представник адвокат ОСОБА_12 в судове засідання не зявилися.

В клопотанні від 20.07.2017 року адвокат ОСОБА_12 просив суд відкласти справу на іншу дату, крім 26, 27, 28, 31 липня та 1, 2, 3, 7, 8, 10, 11 серпня 2017 року в звязку з перебуванням у іншому місті при розгляді цивільної справи, не надавши при цьому жодних підтверджуючих цю обставину документів.

В той же час 25.07.2017 року адвокат ОСОБА_12 подав до апеляційного суду письмове пояснення в справі, в якому обґрунтував свою правову позицію щодо необхідності задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5

За таких обставин, враховуючи, що право ОСОБА_10 на участь в судовому розгляді справи було забезпечено через участь його представника, адвоката ОСОБА_12 шляхом надання останнім до суду письмових пояснень, приймаючи до уваги тривалий розгляд справи в апеляційному суді (ухвала про відкриття апеляційного провадження від 21.04.2017 року), що спричинено неодноразовим відкладенням розгляду справи за клопотаннями сторони апелянта з різних підстав, з метою недопущення зловживання стороною своїми процесуальними правами, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на праві приватної власності згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27.08.2007 року, виданим Управлінням комунального майна Хмельницької міської ради, належала квартира №62 в м. Хмельницькому по вул. Північній, 2.

11.09.2007 року ОСОБА_5, як дарувальник, та ОСОБА_10, як обдарований уклали договір дарування квартири АДРЕСА_2, який було посвідчено державним нотаріусом Другої Хмельницької державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-1535.

На підставі вказаного договору дарування 14.09.2007 року за ОСОБА_10 було зареєстровано право власності на вказану квартиру. 15.01.2008 року останній зареєструвався за вказаною адресою і разом з ним у квартирі були зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_11, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, довідкою ЖЕКу №1 від 14.12.2016 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 19.09.2016 року, договір дарування від 11.09.2007 року визнано недійсним.

Задовольняючи позов про виселення суд виходив з того, що право членів сім'ї на користування житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, а оскільки відповідач ОСОБА_10 позбавлений права власності на спірну квартиру у зв'язку із визнанням договору дарування недійсним, то і члени сім'ї втратили право користування житлом.

Такі висновки суду є правильним, зроблені на підставі повного та всебічного аналізу обставин справи та з урахуванням норм чинного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92 цс 15 висловив правову позицію про те, що передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Встановивши, що відповідач не є власником спірної квартири, а отже, не має права у ній проживати разом з сім'єю, суд правомірно виселив відповідачів.

Відносно доводів апелянта, щодо пріоритетності захисту прав дітей на житло порівняно із захистом права власності позивача колегія суддів зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що з огляду на ненадання державними органами належного обґрунтування для відхилення доводів заявників щодо застосовності до їхньої справи законодавства відносно виселення мешканців, які самоправно зайняли приміщення, та відсутності оцінки співрозмірності їхнього виселення, Суд вважає, що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло (пункт 51).

Встановлюючи баланс між інтересами сім'ї відповідачів із двома неповнолітніми дітьми, які тривалий час проживали у спірній квартирі, та інтересами її власника, який не має іншого житла і бажає проживати у своїй квартирі, суд враховує, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 19.09.2016 року, встановлено, що після смерті матері позивач зловживав алкогольними напоями, не працював, неодноразово лікувався в обласній психіатричній лікарні №1, їжу йому давали сусіди та матір відповідача, що свідчить про те, що в той час він перебував в скрутному матеріальному становищі. Названим рішенням також встановлено, що після укладення договору дарування ОСОБА_5 фактично квартиру відповідачу не передав, продовжив проживати у вказаній квартирі, оскільки іншого житла в нього не було, що вказує на наявність домовленостей між сторонами про утримання позивача та підтверджує його твердження щодо укладення договору внаслідок помилки. З цих підстав договір дарування від 11.09.2007 року було визнано недійсним як такий, що укладений внаслідок помилки.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення ( ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Зважаючи на те, що відповідачі вселились у житло як власник та члени його сім'ї, а не наймачі, на підставі правочину, який визнаний судом недійсним за вищевказаних обставин, на даний момент вони не є власниками квартири, відтак право ОСОБА_5, як законного власника спірної квартири, підлягає захисту. За таких конкретних обставин справи право дітей на житло не може бути забезпечене за рахунок порушення права власності на житло ОСОБА_5

Правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року, на яку посилався апелянт, стосуються застосування норм частини другої статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами Закону України «Про іпотеку» під час вирішення спорів про виселення мешканців з будинку, який є предметом іпотеки й був придбаний не за рахунок кредитних коштів. Тому дані правові висновки не можуть бути застосовані до правовідносин сторін.

Слід також зауважити, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої спеціалістом Хмельницького БТІ ОСОБА_13 25.10.2016 року, нею 24.10.2016 року було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_5

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 22.02.2017 року, яка набрала законної сили, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_10 до державного реєстратора Хмельницького БТІ ОСОБА_13 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію.

При цьому судом було встановлено, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_3, в звязку, чим і відсутні законні права та інтереси, які підлягають захисту адміністративним судом. В той же час відповідачем було доведено правомірність рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 (а.с. 81-87, т. 1).

За встановлених обставин посилання представника ОСОБА_10 на відсутність у позивача права на квартиру в звязку з непроведенням державної реєстрації права власності є необґрунтованим.

Крім того, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.07.2017 року, яку до суду надав представник ОСОБА_10, адвокат ОСОБА_12 разом з письмовим поясненням, за ОСОБА_10 на праві спільної часткової власності зареєстровано 1/5 частину квартири АДРЕСА_4, загальною площею 62,5 кв.м., житловою площею 37 кв.м.

Ця обставина спростовує твердження апелянта про відсутність житла у неї та дітей у випадку їх виселення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права та підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Питання про розподіл судових витрат судом вирішено з урахуванням норм ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ Судді /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_14 Доповідач Гринчук Р.С.

Категорія № 43,44