Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 9 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2009 року, ухваленим у справі № 2-1999/09 за його позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, його позов було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на його користь 35 391 грн 63 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди та 699 грн 90 коп. судових витрат. На виконання цього судового рішення було видано виконавчий лист, за яким 1 червня 2012 року відкрито виконавче провадження. Однак ОСОБА_5 виконала це судове рішення лише 30 листопада 2015 року.

Позивач ОСОБА_4 посилаючись на те, що внаслідок тривалого невиконання судового рішення він зазнав збитків, просив стягнути з ОСОБА_5 49 941 грн 23 коп., з яких: 23 353 грн 13 коп. - відсотки за користування чужими коштами, 20 045 грн 69 коп. - інфляційні втрати та 6 542 грн 41 коп. - 3 % річних.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 9 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди правильно встановили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, прийнявши до уваги вищезазначену правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 49 941 грн 23 коп.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 9 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук А.В. Маляренко
О.В. Ступак

Колегія суддів: