У Х В А Л А

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь 3 % річних в сумі 54 249 грн 66 коп. та інфляційні втрати в сумі 337 860 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що вироком Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2003 року по справі № 1-155/8-03, який ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 01 грудня 2005 року в частині задоволення цивільного позову залишено без змін, стягнуто з підсудних ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на його користь солідарно 225 000 грн.

Посилаючись на те, що він звертався до виконавчої служби з приводу стягнення суми заборгованості, однак до цього часу вирок в частині стягнення грошових коштів з відповідачів не виконано, грошові кошти відповідачами не сплачені в повному обсязі, ОСОБА_3 вважав наявними підстави для стягнення з відповідачів на його користь суми грошових коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення, у зв'язку із чим просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2015 року позов залишено без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_8, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, пославшись на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, виходили з того, що ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, яка встановлена судовим рішенням, дійшовши висновку, що дія цієї статті поширюється на порушення грошових зобов'язань, які існували між сторонами до ухвалення судового рішення.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що вироком Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2003 року, який ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 01 грудня 2005 року в частині задоволення цивільного позову залишено без змін, стягнуто з підсудних ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 солідарно 225 000 грн. матеріальної шкоди.

З жовтня 2012 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 шкоди на користь ОСОБА_3 знаходиться на примусовому виконанні Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції.

З березня 2013 року виконавчі листи щодо стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_4 солідарно шкоди на користь ОСОБА_3 знаходяться на примусовому виконанні Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції.

З червня 2013 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 шкоди на користь ОСОБА_3 знаходиться на примусовому виконанні Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що станом на час подання цього позову відповідачі матеріальну шкоду, встановлену вироком Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2003 року, у розмірі 225 000 грн не сплатили, у зв'язку із чим просив стягнути з них інфляційні витрати та 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Відповідно до статті 1 ЦК Україницивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК Українирозміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК Українивстановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК Українивідповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК Українинорма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

При наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Указана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що у даних правовідносинах не може бути покладена передбачена ст. 625 ЦК Українивідповідальність за порушення виконання грошового зобов'язання. У зв'язку із чим суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому апеляційний суд правильно посилався саме на останні правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович