Номер провадження 2/243/3256/2017
Номер справи 243/5948/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
«19» липня 2017 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого - судді Хаустової Т.А.,
- секретаря судового засідання Шевченко В.М.,
- позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №19 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-
ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до Словянського міськрайонного суду Донецької області до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її бабусі ОСОБА_3 на праві власності належав житловий будинок, який розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вулиця Курчатова, будинок № 50.
На підставі Договору купівлі продажу, посвідченого ОСОБА_4 Словянською державною нотаріальною конторою 23 грудня 1980 року за № 7067, зареєстрованого в КП «БТІ» м. Словянська 05 січня 1981 року за № 213, ОСОБА_3 належить 2/5 частки будинку № 50 по вулиці Курчатова у м. Словянськ.
На підставі Рішення народного суду від 05 липня 1979 року №2/1196-79, зареєстрованого в КП «БТІ» м. Словянська 17 жовтня 1980 року, ОСОБА_3 належить 3/5 частки будинку № 50 по вулиці Курчатова у м. Словянськ.
11 вересня 1999 року ОСОБА_3 померла.
ОСОБА_5, син померлої ОСОБА_3, та її батько, на протязі шести місяців після смерті матері прийняв спадщину, так як був спільно зареєстрований із спадкодавцем на час її смерті в приналежному їй домоволодінні.
14 січня 2001 року ОСОБА_5 не оформивши своїх спадкових прав помер.
Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку № 50 по вулиці Курчатова м. Словянська, з відповідними господарськими та побутовими будовами та спорудами, загальною площею 40,9 кв.м., житловою 22,7 кв.м., на плані позначений літерою (А-1), сарай (Б), літня кухня (В), вбиральня (Г), сарай (Д), водопровід (№1), огорожа (№2, №3, №4, №5).
12 липня 2001 року, тобто на протязі шести місяців після смерті батька, вона подала до ОСОБА_4 державної нотаріальної контори м. Словянська, Заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР (1963р.) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Нотаріусом ОСОБА_4 Словянської державної нотаріальної контори їй 14 грудня 2016 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого їй належить ? частка житлового будинку № 50 по вулиці Курчатова м. Словянська.
Вказала, що її рідний брат, син спадкодавця ОСОБА_6, був зареєстрований у спадковому домоволодінні разом із батьком на день його смерті, тому відповідно до ст. 549 ЦК України (у редакції 1963 року) вважався таким, що прийняв спадщину.
Однак, за життя її брат не здійснив жодних дій для оформлення правовстановлюючих документів на спадковий будинок та помер 19 жовтня 2011 року.
Спадкоємцем першої черги після її брата є його рідний син ОСОБА_2, який на протязі шести місяців після смерті батька не подав Заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, будь-яких дій по оформленню спадкового майна на своє імя не здійснив та не збирається цього здійснювати, а також не збирається звертатися до суду з відповідними позовами про що написав Заяву, посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7
До теперішнього ? частка у спадщині не оформлена, та згідно Довідки КП «БТІ», зареєстрована за її бабусею ОСОБА_3.
Свідоцтво про право на спадщину ні її брат ОСОБА_6, ні його син відповідач, не отримали. Відповідач ОСОБА_2 не мешкає у будинку, не зявляється у ньому, не утримує, земельну ділянку біля будинку не використовує, комунальні платежі та плату за землю не здійснює, та не претендує на його використання.
Будинок у натурі не розділений, тому вона користується ним у цілому, вона сама мешкає в даному будинку, робить його поточний та капітальний ремонт, здійснює щомісячні платежі за комунальні послуги та податки на землю, обробляє огород.
Вказала, що вона добросовісно заволоділа майном відповідача та продовжує відкрито, безперервно володіти його нерухомим майном протягом шістнадцяти років (із 12 липня 2001 року часу подання Заяви про прийняття спадщини та відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР), то на підставі ст.344 ЦК України, вона вважає, що набула право власності на майно (набувальна давність).
Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просить суд визнати за нею право власності на ? частку житлового будинку № 50 по вулиці Курчатова м. Словянська. з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, загальною площею 40,9 кв.м., житловою 22,7 кв.м., на плані позначений літерою (А-1), сарай (Б), літня кухня (В), вбиральня (Г), сарай (Д), водопровід (№1), огорожа (№2, №3, №4, №5).
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду справи (а.с.27). Про причину своєї неявки суд не повідомив.
У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:
- юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;
- фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином».
Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.
Відповідач ОСОБА_2 своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.
Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права.
У судовому засіданні встановлено, що 11 вересня 1999 року у м. Словянську Донецької області померла бабуся позивача ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія 1-НО № 428801 (а.с.8).
До часу своєї смерті ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.
Згідно даних Спадкового реєстру спадщина після смерті ОСОБА_3, померлої 11 вересня 1999 року, відкрилась за Заповітом, посвідченим 10 вересня 1999 року приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_8, за реєстром № 4251. Спадкова справа в Україні не заведена, спадщина відкрилась за ЦК 1963 року, що підтверджується ОСОБА_9 щодо спадщини № 870/02-14 від 07 квітня 2017 року наданим державним нотаріусом ОСОБА_4 Словянської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 (а.с.4).
ОСОБА_3 мала у власності 2/5 частки житлового будинку, який розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вулиця Курчатова, будинок № 50, на підставі Договору купівлі продажу від 23 грудня 1980 року, посвідченого старшим державним нотаріусом ОСОБА_4 Словянської державної нотаріальної контори 23 грудня 1980 року, зареєстрованого у реєстрі за № 7067, зареєстрованого в КП «БТІ» м. Словянська 05 січня 1981 року за №213 (а.с.13-14).
Інші 3/5 частки житлового будинку № 50 по вулиці Курчатова у м. Словянську Донецької області, належали ОСОБА_3 на підставі Рішення народного суду м. Словянська від 05 липня 1979 року за номером № 2-1196-79, зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська 17 жовтня 1980 року за № 213 (а.с.15).
Таким чином, у склад спадкового майна після смерті ОСОБА_3 входить житловий будинок № 50 по вулиці Курчатова у м. Словянську Донецької області (а.с.4).
З розяснень щодо спадщини, виданих ОСОБА_1 ОСОБА_4 Словянською державною нотаріальною конторою Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, вбачається, що спадкоємцем на майно після смерті ОСОБА_3 став її син - ОСОБА_5 (а.с.4 ), який фактично прийняв спадщину, оскільки був зареєстрований та постійно мешкав у спадковому будинку разом зі спадкодавцем.
Не встигнувши оформити своїх спадкових прав ОСОБА_5, помер 14 січня 2001 року у м. Словянськ Донецької області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії 1-НО № 519549, яке видано 16 січня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Словянського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 93 (а.с.9).
У склад спадкового майна після смерті ОСОБА_5 входить житловий будинок № 50 по вулиці Курчатова у м. Словянську Донецької області, належний ОСОБА_3, спадщину після якої він фактично прийняв, але не встиг оформити (а.с.4).
Спадкоємцями на дане спадкове майно після смерті ОСОБА_5 є позивач - донька спадкодавця ОСОБА_1 (а.с.10,12) та ОСОБА_6 - син спадкодавця (а.с.11).
Спадщина після смерті ОСОБА_5 згідно даних Спадкового реєстру відкрилася за законом, заповіт відсутній.
12 липня 2001 року, ОСОБА_1 подала Заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 до ОСОБА_4 Словянської державної нотаріальної контори (а.с.6).
Спадкоємцем ? частки спадкового майна ОСОБА_5, померлого 14 січня 2001 року є його донька ОСОБА_1 та іншої ? частки спадкового майна ОСОБА_5, померлого 14 січня 2001 року є його син ОСОБА_6, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 грудня 2016 року (а.с17).
14 грудня 2016 року ОСОБА_1 було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, яке посвідчено державним нотаріусом ОСОБА_4 Словянської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, зареєстровано у реєстрі за № 1-915, на ? частку житлового будинку № 50 з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого у м. Словянську по вулиці Курчатова.
Свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу ? частку вказаного житлового будинку не видано (а.с.17).
Син спадкодавця ОСОБА_5 ОСОБА_6, за своє життя не здійснив жодних дій для оформлення правовстановлюючих документів на спадковий будинок, та 19 листопада 2011 року помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії І-НО № 590751 виданою Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Словянську Словянського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1643 (а.с.18).
Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_6, відповідно до ст.1261 ЦК України, став його син ОСОБА_2.
03 листопада 2016 року ОСОБА_2 надав Заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_7, зареєстрована у реєстрі за № 294, та у якій зазначено, що після смерті батька ОСОБА_6, він спадщину не прийняв, жодних заяв в нотаріальну контору не подавав та жодних дій для прийняття спадщини не вчиняв. Просить вважати його таким, що спадщину за законом не прийняв, до суду звертатися не збирається. Не заперечує щоб Свідоцтво про право на спадщину після померлого було видано на сестру померлого ОСОБА_1 (а.с.19).
Отже, у теперішній час ? частка житлового будинку № 50 з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого у м. Словянську по вулиці Курчатова, що належала ОСОБА_6 - брату позивача ОСОБА_1, у порядку спадкування за законом, після померлого 14 січня 2001 року батька ОСОБА_5, ні за ким не зареєстрована.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.
07 квітня 2017 року державний нотаріус ОСОБА_4 Словянської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 надала позивачу ОСОБА_9 щодо спадщини № 870/02-14 в якому зазначено, 14 січня 2001 року помер батько позивача ОСОБА_5, спадщина після його смерті відкрилася за законом. Спадкоємцями після його смерті стали: позивач - донька спадкодавця ОСОБА_1 та ОСОБА_6 - син спадкодавця. ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із Заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом, однак при вивченні документів, поданих для оформлення спадщини, зясувалося, що у спадковому будинку зареєстрований ще син ОСОБА_5 ОСОБА_6. Однак, не оформивши своїх спадкових прав, 19 листопада 2011 року ОСОБА_6, помер. Згідно даних Спадкового реєстру спадщина після його смерті відкрилася за законом, заповіт відсутній. У склад спадкового майна входить 1/2 частка житлового будинку № 50 по вулиці Курчатова, розташованого у м. Словянську Донецької області, яку він прийняв після батька ОСОБА_5, але не оформив своїх спадкових прав (а.с.4-5).
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.
Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України).
При обґрунтуванні заявлених позовних вимог ОСОБА_12 у позовній заяві, було зроблено посилання на положення ст.344 ЦК України, яка передбачає, що « Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п»яти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом», як на підставу визнання за нею права власності на ? частку житлового будинку № 50 по вул. Курчатова у м. Словянську Донецької області, за набувальною давністю, оскільки вона одна мешкає в будинку, робить його поточний та капітальний ремонт, здійснює щомісячні платежі за комунальні послуги та податки за землю. Вказала, що вона добросовісно заволоділа майном відповідача ОСОБА_2, та продовжує відкрито, безперервно володіти його нерухомим майном протягом шістнадцяти років, із 12 липня 2001 року.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування . Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Відповідно до п.6 ОСОБА_9, наданого Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної власності, судам слід враховувати, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
В судовому засіданні встановлено і не заперечується позивачем, що після смерті батька позивача ОСОБА_5, який помер 14 січня 2001 року, спадкоємцями на будинок № 50 по вулиці Курчатова у м. Словянку Донецької області, стали ОСОБА_1 донька, та ОСОБА_6 - син. Позивач спадщину прийняла після смерті батька, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 грудня 2016 року (а.с.17). ОСОБА_6 брат позивача, спадщину прийняв фактично, оскільки був зареєстрований та мешкав разом зі спадкодавцем в одному житловому будинку, не відмовився від неї, тобто фактично володів спадковим майном, але за життя не здійснив жодних дій, для оформлення правовстановлюючих документів на спадковий будинок та оформлення права власності на спадкове майно та помер 19 листопада 2011 року.
Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцем першої черги за законом відповідно до ст.1261 ЦК України, став його син ОСОБА_2, який 03 листопада 2016 року надав Заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_7, зареєстрована у реєстрі за № 294, про те, що після смерті батька ОСОБА_6, він спадщину не прийняв, жодних заяв в нотаріальну контору не подавав та жодних дій для прийняття спадщини не вчиняв. Просить вважати його таким, що спадщину за законом не прийняв, до суду звертатися не збирається. Не заперечує щоб Свідоцтво про право на спадщину після померлого було видано на сестру померлого ОСОБА_1 (а.с.19).
Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Розуміючи під поняттям права володіння юридично забезпечену можливість фактичного планування особи над майном, для потреб статті 344 ЦК України, моментом заволодіння майном варто вважати виникнення у особи можливості фактично панувати над чужим майном, поза волею та без відома законного власника, не знаючи про відсутність підстав для набуття права власності.
Відповідно до розяснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, повязаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього часу набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається( частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем ( правонаступником) вона є ( частина друга статті 344 ЦК).
У пункті 11 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року зазначено про те, що, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі ( а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. (стаття 224 ЦПК).
Таким чином визнання права власності за набувальною давністю можливе лише при сукупності обставин, а саме добросовісності, тривалості, безперервності, відкритості та безтитульності володіння.
При цьому наведені умови є необхідними в своїй сукупності, і відсутність хоча б однієї із вищевказаних умов свідчить про відсутність підстав для визнання права власності за набувальною давністю. Отже на думку суду, при вирішенні спору про визнання права власності на майно за набувальною давністю, перш за все слід встановити таку ознаку, як добросовісність володіння.
Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. Аналізуючи норми чинного законодавства щодо добросовісності набуття права на певну річ за набувальною давністю є необхідним встановити добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. У відповідності до чинного цивільного законодавства, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Отже позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Отже застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.
03 листопада 2016 року ОСОБА_2 надав Заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_7, зареєстрована у реєстрі за № 294, та у якій зазначено, що після смерті батька ОСОБА_6, він спадщину не прийняв, жодних заяв в нотаріальну контору не подавав та жодних дій для прийняття спадщини не вчиняв. Просить вважати його таким, що спадщину за законом не прийняв, до суду звертатися не збирається. Не заперечує щоб Свідоцтво про право на спадщину після померлого було видано на сестру померлого ОСОБА_1 (а.с.19).
Згідно з пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК. Таким чином, граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно, 01 січня 2001 року. При цьому слід визнати, що якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01 січня 2001 року. У той же час, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то у строк набувальної давності цей період зараховується повністю.
Відповідно до п.6 ОСОБА_9, наданого Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної власності, судам слід враховувати, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Суд приймає до уваги, посилання позивача, що вона відкрито, добросовісно користується будинком № 50 по вулиці Курчатова у м. Словянську Донецької області, в тому числі і 1/2 частиною, що належала брату - ОСОБА_6, померлому 19 листопада 2011 року, у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, однак не з 12 липня 2001 року, як зазначає позивач, а з 19 листопада 2011 року, оскільки ОСОБА_6 брат позивача, фактично прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5, який помер 14 січня 2001 року, що підтверджується ОСОБА_9 щодо спадщини № 870/02-14 від 07 квітня 2017 року наданого державним нотаріусом ОСОБА_4 Словянської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 (а.с.4-5), не відмовився від неї, фактично вступив у управління та володіння спадковим майном, оскільки проживав та був зареєстрований у спадковому будинку, але за життя не встиг оформити належні правовстановлюючі документи на будинок та помер 19 листопада 2011 року, а відповідач ОСОБА_2 син ОСОБА_6, спадщину після смерті батька не прийняв та відмовився від неї на користь ОСОБА_1.
Частиною першою статті 344 ЦК передбачено, що особа набуває право власності на чуже нерухоме майно за набувальною давністю, якщо вона безперервно володіє ним протягом десяти років.
Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1, не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона відкрито, добросовісно, безперервно володіє ? часткою житлового будинку № 50 з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого у м. Словянську по вулиці Курчатова чужим майном з 12 липня 2001 року, оскільки з 14 січня 2001 року по 19 листопада 2011 року спірною ? часткою житлового будинку № 50 з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого у м. Словянську по вулиці Курчатова, фактично володів ОСОБА_6, який прийняв її у спадок після смерті батька та не відмовився від неї. При цьому суд не відхиляє доводів позивача та вважає їх сприйнятливими, що вона безперервно, володіє ? часткою спірного майна, однак вважає, що позивач відкрито, добросовісно, безперервно володіє ? часткою житлового будинку № 50 з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого у м. Словянську по вулиці Курчатова чужим майном, починаючи з 19 листопада 2011 року, тобто з дня смерті її брата ОСОБА_6, про що свідчить і заява ОСОБА_2 - сина ОСОБА_6, померлого 19 листопада 2011 року, в якій він зазначив, що відмовляється від спадщини після смерті батька на користь ОСОБА_1
Частина 2 статті 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Стаття 60 ЦПК України наголошує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 відкрито заволоділа нерухомим майном - ? часткою житлового будинку № 50 з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого у м. Словянську по вулиці Курчатова та продовжує ним відкрито, безперервно користуватися, починаючи саме з 19 листопада 2011 року, в той час як частиною першою статті 344 ЦК передбачено, що особа набуває право власності на чуже нерухоме майно за набувальною давністю, якщо вона безперервно володіє ним протягом десяти років.
Проаналізувавши встановлені судом фактичні обставини по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено сукупності умов, для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, тому заявлені нею позовні вимоги не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,60,209,212,213,214,215 ЦПК України, ст.ст. 15,16,25,317,328,344 Цивільного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 „ Про судову практику у справах про спадкування, ОСОБА_9 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити у звязку з відсутністю підстав.
Заочне рішення може бути переглянуто Словянським міськрайонним судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в судову палату по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення постановлено і підписано в нарадчий кімнаті в одному примірнику.

Головуючий:

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_13.