справа №2/638/182/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі

головуючого судді Штих Т.В.

секретаря Тарасовій О.П.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою заступника прокурора області в інтересах ОСОБА_1 до Харківської міської ради третя особа ОСОБА_2 про поновлення порушеного права власності, зобовязання Харківську міську раду вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова в інтересах ОСОБА_1 до Харківської міської ради третя особа ОСОБА_2 про поновлення порушеного права власності, зобовязання Харківську міську раду вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що права ОСОБА_1 порушені, тому просить поновити порушене право ОСОБА_1 на землекористування. Зобовязати ХМР надати ОСОБА_1 аналогічні по характеристикам земельні ділянки в м. Харкові із земель комунальної власності.

В судовому засіданні від ОСОБА_1 надійшла заява про відвід судді. В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилається на те, що суддя Штих Т.В. приймала участь в розгляді його звернень в якості слідчого судді. А питання вказаних позовних вимог безпосередньо взаємоповязані з кримінальним провадженням.

В судовому засіданні представник прокуратури покладався на розсуд суду.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, суд вважає вказаний відвід мотивованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до положення статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», якою визначено дві вимоги щодо безсторонності суду: по-перше бути об'єктивно вільним від упередженості чи зацікавленості у результаті розгляду справи, по-друге, бути об'єктивно безстороннім - тобто суд повинен гарантувати виключення будь-якого обґрунтованого сумніву в його безсторонності.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб'єктивний та об'єктивний аспект. Так у справі «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб'єктивного та об'єктивного критеріїв. Щодо суб'єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з'являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з'являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об'єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»).

Зазначену позицію Європейського суду підтримала і колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України у справі №5-15п12.

Також, у рішеннях «Білуха проти України» від 09.11.2006 року, «Ветштайн проти Швейцарії» від 28.10.1998 року ЄСПЛ наголошує, що важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобовязані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.

За пунктом 12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету ОСОБА_3 Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв'язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає на здатність судді приймати незалежні рішення. У цьому випадку незалежність судової влади є втіленням загального принципу: «Ніхто не може бути суддею у власній справі». Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси певної сторони у будь-якій суперечці. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін у конкретній справі, але й з боку суспільства в цілому. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

Суддя під час здійснення судочинства зобов'язаний бути неупередженим та незалежним, не повинен виявляти будь-якої упередженості та особистих переконань керуватися під час прийняття рішення лише вимогами закону та фактами, які ним встановлені.

30 квітня 2015 року суддя Штих Т.В. постановила ухвалу за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 про оскарження дій слідчого щодо відмови у визнанні його потерпілим по кримінальному провадженню № 0000151.

Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування № 0002046 29.04.2015 відповідно до постанови про обєднання матеріалів досудового розслідувань вказані кримінальні провадження № 0000151 та № 0002046 обєднані в одне провадження.

При таких обставинах виключається можливість розгляду суддею Штих Т.В. вказаної позовної заяви, та вважає відвід, заявлений ОСОБА_1 судді Штих Т.В. мотивованим.

Керуючись ст. 21 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про відвід судді Штих Т.В. при розгляду цивільної справи за позовною заявою заступника прокурора області в інтересах ОСОБА_1 до Харківської міської ради третя особа ОСОБА_2 про поновлення порушеного права власності, зобовязання Харківську міську раду вчинити певні дії задовольнити.

Відвести суддю Штих Т.В. від подальшого розгляду вказаної цивільної справи.

Справу передати на автоматизований розподіл справ між суддями.

Ухвала остаточна.

Суддя Штих Т.В.