Провадження № 2/127/6011/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Ан О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог, щодо предмету спору ОСОБА_3 про витребування майна у добросовісного, недобросовісного набувача, оплатно набувшого його у особи, яка не мала право його відчужувати,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог, щодо предмету спору ОСОБА_3 про витребування майна у добросовісного, недобросовісного набувача, оплатно набувшого його у особи, яка не мала право його відчужувати.

Ухвалою суду від 25.10.2017 року вказану позовну заяву залишено без руху, оскільки вона була викладена на російській мові, не оплачена судовим збором, не було додано додатків до позовної заяви відповідно до кількості осіб по справі, надано документ неналежної якості.

На виконання ухвали суду від 25.10.2017 року ОСОБА_1 надав заяву, в якій усунув зазначені вище недоліки, окрім перекладу позовної заяви на українську мову, оскільки як відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

У зазначеній заяві заявник вказав, що вимоги суду незаконні тому, що він відповідно до ст. 10 Конституції України та розяснень Конституційного Суду України у своєму Рішенні №10-рп/99 від 14.12.1999 року, ст. 10 Рамочної конвенції про захист національних меншин від 1 лютого 1995 року, має право звертатися в суд з позовною заявою на російській мові, яка є для нього рідною.

Таке тлумачення ст. 10 Конституції України разом з Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/99 від 14.12.1999 року, суперечить дійсному змісту даної правової норми, виходячи з наступного.

Так, у ст. 10 Конституції України зазначено, що державною мовою в Україні є українська мова.

У вказаному Рішенні Конституційного Суду України №10-рп/99 від 14.12.1999 року говориться, що положення ч.1 ст. 10 Конституції України, за яким «державною мовою в Україні є українська мова», треба розуміти так, що українська мова як державна є обовязковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п'ята статті 10 Конституції України).

Поряд з державною мовою при здійсненні повноважень місцевими органами виконавчої влади, органами Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування можуть використовуватися російська та інші мови національних меншин у межах і порядку, що визначаються законами України.

Отже, зазначене Рішення Конституційного Суду України відсилає до Закону України «Про засади державної мовної політики». А ст. 7 цього Закону говорить, що зокрема, російська мова, як регіональна чи як мова меншин може бути використана при наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування, що у даному випадку відсутнє.

У статті 14 Закону говориться про мову судочинства, а саме:

1. Судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за згодою сторін суди можуть здійснювати провадження цією регіональною мовою (мовами).

3. Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Таким чином, позивач безпідставно не виконав вимоги ухвали суду щодо звернення до суду з позовною завою, викладеною на українській мові.

Відповідно до ч.2 ст.121 ЦПК України, заява вважається неподаною і повертається позивачу у випадку, якщо позивач у встановлений строк не виконає визначені вимоги.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовну заяву слід вважати неподаною і повернути позивачу

Роз'яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із останньою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі повернення заяви.

Керуючись ч.2 ст.121, ст.210 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог, щодо предмету спору ОСОБА_3 про витребування майна у добросовісного, недобросовісного набувача, оплатно набувшого його у особи, яка не мала право його відчужувати повернути позивачу.

Повернути ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640,00 грн. ( шістсот сорок гривень 00 коп.), що був перерахований згідно квитанції № 0.0.884457250.1 від 02.11.2017 року.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали через Вінницький міський суд Вінницької області.

Суддя: