Справа №203/4766/16-ц
Провадження №2/0203/461/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2017 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання правочину частково недійсним,

у с т а н о в и в:

07 жовтня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської обласної ради, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_2, про визнання правочину частково недійсним. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 30.12.2009 року відповідачем в особі тодішнього голови, ОСОБА_3, на ім'я ОСОБА_2 була видана довіреність, якою останній був уповноважений представляти інтереси відповідача у судах. Керуючись виданою довіреністю ОСОБА_2 у рамках господарської справи підписав від імені відповідача мирову угоду, за якою відбулося відчуження комунального нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 Довіреність у частині повноважень, пов'язаних з можливістю укладення мирових угод, є недійсною, оскільки відчуження комунального майна можливе виключно на підставі рішень Дніпропетровської обласної ради. Таке відчуження порушило права та охоронювані законом інтереси позивача як члена територіальної громади і співвласника її майна. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання довіреності від 30.12.2009 року недійсною у частині повноважень, пов'язаних з можливістю укладення мирових угод (а.с.а.с. 2 - 5, 10).

13 жовтня 2016 року суд, керуючись приписами частини першої статті 114 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), повернув позовну заяву позивачеві. Суд мотивував постановлену ухвалу тим, що спір виник з приводу нерухомого майна, а тому він має вирішуватись за місцем його розташування - Ленінським районним судом м. Дніпропетровська (а.с. 12).

27 грудня 2016 року апеляційним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про скасування ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2016 року, передачу справи до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття у ній провадження. Постановлену ухвалу суд апеляційної інстанції мотивував тим, що «вимог про здійснення будь-яких правочинів відносно нерухомого майна позивачем... заявлено не було» (а.с.а.с. 34, 35).

23 лютого 2017 року суд своєю ухвалою залучив до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2

24 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин правил позовної давності (а.с.а.с. 115 - 117).

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, а представник Дніпропетровської обласної ради - не заперечував проти його задоволення.

Представник третьої особи заперечував проти позову.

ОСОБА_2 до суду не з'явився, був повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників Дніпропетровської обласної ради, третьої особи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.12.2009 року Дніпропетровською обласною радою в особі її тодішнього голови ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2 було видано довіреність №ВИХ-2276/0/2-09, якою останнього було наділено повноваженнями представляти інтереси Дніпропетровської обласної ради у всіх судах, органах державної влади та управління, правоохоронних та контролюючих органах, а також усіх установах підприємствах, організаціях. Для цього ОСОБА_2 був уповноважений правами подавати та одержувати будь-які документи, підписувати їх, користуватися правами, передбаченими чинними процесуальними законами України для учасників процесу (зокрема, укладати та підписувати мирові угоди). Довіреність було видано на строк до 31.12.2010 року (а.с. 8).

26 серпня 2010 року господарським судом Дніпропетровської області у рамках господарської справи №39/260-09 за позовом Релігійної громади «Свято-Миколаївський храм» парафії Дніпропетровської єпархії Української Православної Церкви московського патріархату до Дніпропетровської обласної ради, треті особи - Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Обласне комунальне підприємство «Дніпропетровський будинок органної та камерної музики», Дніпропетровська обласна державна адміністрація, за участі прокурора Дніпропетровської області, про визнання права власності на нерухоме майно було постановлено ухвалу про затвердження мирової угоди, згідно з якою Дніпропетровська обласна рада визнала за Релігійною громадою «Свято-Миколаївський храм» парафії Дніпропетровської єпархії Української Православної Церкви московського патріархату право власності на нерухоме майно (розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Калініна, 66), зобов'язавшись передати його Релігійній громаді «Свято-Миколаївський храм» парафії Дніпропетровської єпархії Української Православної Церкви московського патріархату. Мирова угода від імені Дніпропетровської обласної ради була підписана ОСОБА_2 (а.с.а.с. 6, 7).

19 вересня 2016 року Дніпропетровська обласна рада на запит позивача надала останньому копію оспорюваної довіреності (отримано 23.09.2016 року) (а.с. 5-звор.).

Єдиним доводом позовної заяви є те, що нерухоме майно було відчужене всупереч приписам статей 43, 60 Закону України від 21.05.1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) - не за рішенням, ухваленим на пленарному засіданні. При цьому оспорювана довіреність є недійсною у частині повноважень, пов'язаних з можливістю укладення мирових угод, оскільки нею ОСОБА_2 по суті було уповноважено відчужувати майно територіальної громади без відповідного рішення Дніпропетровської обласної ради, ухваленого на її пленарному засіданні.

Розв'язуючи спір (відмовляючи у позові), суд виходить з кількох юридичних аспектів.

Відповідно до статті 1 ЦПК завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності з частинами першою, другою статті 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами, встановленими пунктом 2 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

За змістом частини третьої статті 215 ЦК правочин може бути визнано недійсним за позовом однієї із сторін або іншої заінтересованої особи.

Системний аналіз приведених норм свідчить про те, що до суду з відповідним позовом про відновлення порушеного права може звернутися як сторона оспорюваного правочину, так і будь-яка інша заінтересована особа.

Між тим, юридично значущим (основоположним) чинником у цьому контексті є порушення прав та охоронюваних законом інтересів сторони правочину або іншої заінтересованої особи і встановлення таких порушень судом.

При цьому такі порушення мають бути наслідком укладеного правочину, результатом волевиявлення сторони (сторін) правочину.

Судом встановлено, що 30.12.2009 року між відповідачами було укладено односторонній правочин (видано довіреність), за яким ОСОБА_2 було уповноважено представляти інтереси Дніпропетровської обласної ради у судах та вчиняти відповідні процесуальні дії.

На думку позивача, порушення його права, яке обумовило звернення до суду із цим позовом, полягає у тому, що, керуючись виданою довіреністю, ОСОБА_2 згодом уклав інший правочин (мирову угоду), у результаті чого було відчужене комунальне майно, співвласником якого він є.

Між тим, суд вважає такий довід хибним та таким, що згенеровано внаслідок підміни понять, оскільки поняття «укладення правочину» та «вчинення на підставі укладеного правочину дій» не є тотожними.

Так, оспорюваний правочин (довіреність) жодним чином не вплинув на права та обов'язки позивача, оскільки за формою є загальною (типовою) довіреністю, що видається фахівцеві у галузі права для представництва повіреним довірителя у судах, яка не породила для позивача жодних юридичних наслідків.

Порушенням же права позивача за змістом позовної заяви є позбавлення його як співвласника майна територіальної громади права власності на конкретне нерухоме майно.

Між тим, цей спір виник не з приводу нерухомого майна, а лише з приводу укладеного 30.12.2009 року правочину - видачі довіреності.

Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про те, що само по собі укладення оспорюваного правочину жодним чином не порушило прав та охоронюваних законом інтересів позивача, отже підстав для задоволення заявленого ОСОБА_1 позову не існує.

Що стосується наявності підстав для визнання довіреності від 30.12.2009 року частково недійсною, то суд при цьому виходить з наступного.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно зі статтею 246 ЦК довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

За своєю юридичною природою довіреність є одностороннім, безоплатним, консенсуальним, каузальним, фідуціарним правочином.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорювана довіреність була видана Дніпропетровською обласною радою в особі її голови (третьої особи) з додержанням форми, визначеної статтею 246 ЦК, а її зміст цілком відповідає вимогам статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), статей 27, 31 ЦПК та статей 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України. Викладені обставини в їх сукупності свідчать про те, що, у розумінні закону, оспорюваний правочин, який за формою є типовою довіреністю на представництво інтересів особи у судах, був укладений і не містить формальних ознак недійсності.

У відповідності з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами, встановленими частиною першою статті 203 ЦК, на яку посилається у поданій заяві позивач, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Аналізуючи зміст приведених вище норм та співвідношуючи його зі встановленими судом обставинами, матеріалами справи та поясненнями учасників, суд доходить висновку про те, що підстав вважати зміст довіреності від 30.12.2009 року таким, що суперечить ЦК, іншим актам цивільного законодавства тощо, не існує, а позивачем не надано беззаперечних доказів на користь протилежного.

Так, обґрунтовуючи твердження про часткову недійсність оспорюваної довіреності, позивач послався на те, що, керуючись виданою довіреністю, ОСОБА_2 згодом уклав інший правочин (мирову угоду), у результаті чого було відчужене комунальне нерухоме майно, співвласником якого він є. На думку позивача, при видачі довіреності у частині наділення повіреного правом укладати та підписувати мирові угоди довіритель мав обмежити таке право для випадків укладення мирових угод з приводу майна, належного територіальній громаді. Відсутність такого застереження у довіреності потягла за собою незаконні затвердження мирової угоди господарським судом Дніпропетровської області та відчуження комунального майна.

Між тим, це твердження є безпідставним, оскільки правочин був укладений із суворим дотриманням матеріального закону, а доводи позивача у значній мірі стосуються не правомірності укладення правочину, а наслідків його реалізації та процесуальних дій суду, який затвердив мирову угоду у господарській справі №39/260-09.

За змістом частини другої статті 78 ГПК до затвердження мирової угоди сторін господарський суд перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін.

Таким чином, саме у рамках цієї процедури (перевірка повноважень) господарський суд Дніпропетровської області мав встановити відсутність у ОСОБА_2 повноважень укладати від імені Дніпропетровської обласної ради угоди з відчуження комунального майна, оскільки таке відчуження врегульоване імперативними правилами статей 43, 60 Закону №280/97-ВР.

Відтак, суд не знаходить підстав для визнання довіреності від 30.12.2009 року частково недійсною.

Аналізуючи доводи ОСОБА_2 та позивача з приводу позовної давності, суд доходить наступного висновку.

Статями 256, 257, частиною першою статті 260 ЦК передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що за спірними правовідносинами позовна давність почалася 24.09.2016 року (наступний день за днем отримання позивачем копії оспорюваної довіреності).

Відтак, оскільки позивач звернувся до суду у межах позовної давності, суд не вбачає підстав для задоволення поданої ОСОБА_2 24.03.2017 року заяви.

При цьому суд критично ставиться до доводів ОСОБА_2, викладених у заяві про застосування правил позовної давності, оскільки позивач не був учасником господарської справи №39/260-09 і об'єктивно не міг довідатися про зміст довіреності від 30.12.2009 року.

Керуючись статтями 4 - 11, 15, 18, 57 - 60, 169, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 у позові до Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання правочину частково недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК України, і може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його постановлення. У разі якщо рішення було постановлено за відсутності особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 20 квітня 2016 року.

Суддя М.О. Католікян