23.11.2017 року Провадження №2/425/558/17
Справа №425/2172/17
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Гайворонська І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 150 від 04 березня 2008 року,
Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином, але у судове засідання не зявились. Представник позивача подав клопотання яким просив розглянути справу без його участі та яким фактично дав згоду і на розгляд справи у заочному порядку, і на ухвалення заочного рішення. Відповідачі причини неявки у судове засідання не повідомили, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористались.
У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів, які були належним чином повідомлені про проведення судових засідань 17 листопада 2017 року та 23 листопада 2017 року, та від яких заяви про розгляд справи за їх відсутністю не надходило і причини неявки ними не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідачів, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до журналу судового засідання.
У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а розгляд справи здійснювався за їх відсутності.
Позиція представника позивача полягала в тому, що між банком та ОСОБА_1 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом видачі кредиту. З метою забезпечення виконання зобовязання з повернення ОСОБА_3 кредиту, сплати процентів за користування кредитом, був оформлений договір поруки від 04 березня 2008року (між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_2). І оскільки ОСОБА_3 свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування кредитом, у строки встановлені договором, належним чином не виконав, у банка виникло право вимоги боргу не тільки з ОСОБА_3, а й з ОСОБА_2, як його поручителя, у солідарному порядку, при цьому з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних, як щодо боргу, так і щодо інших платежів.
А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, в межах предмета доказування по справі, встановив наступні обставини:
Також 04 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (надалі за текстом - АТ "Ощадбанк"), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №1. За яким ОСОБА_2 взяв на себе зобовязання відповісти солідарно за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 своїх зобовязань за договором відновлюваної кредитної лінії №150, у тому числі сплати платежів, які підлягають сплаті згідно умов цього договору, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені в майбутньому (а.с.16).
Отже, із встановлених обставин вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а вказаний відповідач ОСОБА_1 споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобовязанні, на повернення відповідачем, як боржником у зобовязанні, не тільки отриманого ним кредиту, сплати процентів за користування ним, а й інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, нарахованих на суму несплаченої своєчасно заборгованості за кредитом та процентами за його користування.
Поряд з цим, із встановлених обставин також вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та відповідачем ОСОБА_2 виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері забезпечення виконання зобовязання, в яких позивач виступає кредитором, а вказаний відповідач поручителем, та в межах яких виник спір щодо права позивача як кредитора на отримання виконання вказаного зобовязання боржника у повному обсязі поручителем.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
В силу положень пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права та основні обовязки людини і громадянина, а також засади цивільно-правової відповідальності.
Зокрема, положеннями частини першої статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали.
Виходячи з положень частини першої статті 1054 Цивільного Кодексу України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою), відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у строки та порядку, передбаченому договором.
Отже, незважаючи на назву договору, за своєю суттю, сторони уклали саме договір про надання споживчого кредиту.
Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, як сторони договору, з урахуванням додаткової угоди, встановили, що ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання повернути кредит не пізніше 03 березня 2017 року, сплатити проценти в розмірі 15,7% річних за користування кредитом, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначених у договорі, а з квітня 2010 року - щомісячно рівними частинами в сумі 805 гривень 03 копійки до останнього робочого дня кожного місяця. Останнє погашення кредиту в сумі 804 гривні 81 копійка здійснити в строк до 03 березня 2017 року (а.с.9-11,15).
Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання).
З огляду на надані позивачем суду розрахунку заборгованості ОСОБА_3 своїх щомісячних платежів та їх розмір і складові, виписки по його особовому рахунку, останній дійсно порушив взяті на себе зобов`язання за договором, оскільки допустив спочатку неналежне виконання, а потім і взагалі перестав виконувати свій обовязок щодо своєчасного та повного повернення взятого ним кредиту, сплати процентів за його користування, згідно умов договору відновлювальної кредитної лінії № 150 та додаткової угоди № 1 до вказаного договору (а.с.9-11,15,48-69). При цьому таке порушення він допустив більше ніж три календарних місяці підряд.
Внаслідок чого, і суд з цим погоджується, станом на 02 грудня 2016 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість перед АТ «Ощадбанк», яку цей банк отримав право вимагати сплатити. У тому числі, в силу положень пункту 2.2.2. договору відновлювальної кредитної лінії (а.с.9-11) та частини 2 статті 1054, частини 2 статті 1050 і частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, і право вимагати повернення всієї суми наданого кредиту і сплати процентів за користування ним, у достроковому порядку, тобто тієї частини кредиту та процентів за користування ним, строк сплати яких за довогором, ще не настав.
Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
А з огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
І, на такий випадок, тобто на випадок порушення своїх зобов`язань, у договорі відновлювальної кредитної лінії №150 від 04 березня 2008 року (пункт 5.1.), АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3 передбачили, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобовязань за цим договором, вони несуть відповідальність в порядку та на умовах обумовлених у цьому договорі та чинним законодавством України.
А тут суд враховує, що чинним законодавством України, зокрема положеннями частини 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тож враховуючи викладене та оскільки ОСОБА_3 прострочив виконання взятого на себе грошового зобовязання за договором відновлювальної кредитної лінії №150 від 04 березня 2008 року (у вигляді сплати кредиту та процентів за його користування), а АТ «Ощадбанк», як кредитор заявив вимогу про сплату йому цього боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, за допущений ОСОБА_3 період прострочки, така вимога є обґрунтованою.
Такого висновку суд дійшов з огляду на вказані вище норми матеріального права і положення договору відновлювальної кредитної лінії, а також з огляду на правильність здійснених позивачем розрахунків індексу інфляції та трьох процентів річних за якими на користь банку слід присудити: інфляційні втрати банку з квітня 2015 року по червень 2017 року за прострочення сплати кредиту в розмірі 3519 гривень 22 копійки; інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по червень 2017 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 2717 гривень 22 копійки; три проценти річних за прострочення сплати кредиту з 01 квітня 2015 року по 09 серпня 2017 року в розмірі 789 гривень 69 копійок; три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 01 серпня 2014 року по 09 серпня 2017 року в розмірі 414 гривень 08 копійок.
Також суд констатує, що він врахував положення частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» якими передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.
Але відзначає, що за своєю правовою природою інфляційні нарахування та три проценти річних не являються ні пенею ні штрафом, на що звернув увагу і Верховний Суд України у своїй постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за позовом комунального підприємства "Артемівська керуюча компанія житлово-комунальних послуг".
Виходячи із системного тлумачення статей 546-548 ЦК України виконання основного зобовязання у тому числі такого, що виникає із договору (а тому і кредитного зобовязання зокрема), може забезпечуватись письмовим договором поруки.
З огляду на положення статей 553 та 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, тому у випадку порушення зобовязання боржником, поручитель відповідає перед кредитором частково або у повному обсязі, залежно від того, що передбачено договором. При цьому, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Як вже було встановлено судом, 04 березня 2008 року між АТ «Ощадбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №1 (а.с.16).
І за цим договором, ОСОБА_4 дійсно взяв на себе зобовязання відповісти солідарно у повному обсязі перед АТ «Ощадбанк» у випадку порушення ОСОБА_1 своїх грошових зобовязань за договором відновлюваної кредитної лінії №150. Відповідно, саме у випадку порушення боржником свого зобовязання, у банку виникає право грошової вимоги до ОСОБА_2 щодо сплати ним у солідарному порядку грошового боргу боржника, як поручителя.
Настання такого випадку (тобто виникнення права вимоги уплати боргу) у відносинах між позивачем та ОСОБА_3 як вже вказувалось, суд вважає встановленим на підставі наданих позивачем документів (а.с.6-8,47-69), оскільки свої грошові зобов`язання щодо повернення банку отриманого кредиту, сплати процентів за його користування, черговими щомісячними платежами, у строки та розміри передбачені договором, ОСОБА_3 дійсно порушив.
Проте суд враховує, що відповідно до положень частини 4 статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час укладення сторонами договору поруки), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. А у договорі поруки №1 від 04 березня 2008 року, його сторони у пункті 4.2. встановлено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором №150 від 04 березня 2008 року, не пред`явить вимоги до поручителя.
Застосовуючи вказане правило, суд, по-перше, враховує правовий висновок наданий Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року при розгляді справи №6-1265цс16. Зокрема в тій частині, що порука - це саме строкове зобов`язання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора вимагати від боржника (у даному випадку яким є поручитель, як солідарний боржник) виконання зобов`язання.
А це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.
Проте також, суд враховує і правовий висновок, наданий Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року, який він дав при розгляді іншої цивільної справи. Зокрема в тій частині, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості по кредиту та сплати процентів за його користування, кредитор, в силу положень частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, змінює строк виконання основного зобов`язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати зобов`язаний пред`явити позов до поручителя; якщо кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, то шестимісячний строк припинення поруки підлягає обрахуванню від цієї дати.
Тому виходячи з цього та умов договору поруки і договору відновлюваної кредитної лінії, суд вважає, що АТ "Ощадбанк" мав право пред`явити в суд вимогу до ОСОБА_4, як до поручителя ОСОБА_3, про уплату ним заборгованості у солідарному порядку, тільки в межах строку дії поруки.
Тобто, банк мав звернутись до суду з позовом протягом шести місяців з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу у розмірі 805 гривень 03 копійки (щодо платежів по листопад 2016 року включно), і в такі строки позов подано не було.
А щодо інших платежів (зокрема, платежів з грудня 2016 року по 03 березня 2017 року), оскільки банк змінив строк їх сплати пред`явивши через відділення поштового зв`язку 13 грудня 2016 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості по кредиту та сплати процентів за його користування - протягом шести місяців з 13 грудня 2016 року, тобто до 13 червня 2017 року. Але і щодо цих платежів, у цей строк, банк із позовом не звернувся.
Визначаючи дату спливу шестимісячного строку звернення позивачем до суду з вимогами до поручителя, суд послуговувався наведеним вище виснвком Верховного Суду України та тим, що і у договорі відновлюваної кредитної лінії (п.7.3.) і у договорі поруки (п.6.1.) сторони спору передбачили, що будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках договору (а значить і вимога про дострокове повернення кредиту) повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатись наданими належним чином, якщо вони надіслані листом на замовлення або доставлені особисто на адресу сторін. І докази реалізації вказаних положень договору, позивач надав (а.с.22-25).
І тому, оскільки порука припинилась через те, що банк не пред`явив позов протягом строків дії поруки, у задоволенні позову банку до ОСОБА_4 про стягнення з нього у солідарному порядку боргу ОСОБА_1, слід відмовити.
Таким чином, позовні вимоги до ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі, а в задоволенні вимог до ОСОБА_2 суд відмовляє.
Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору (1600 гривень) та витрат повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів (420 гривень), суд вважає документально підтвердженими (а.с.2,107), вони підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь позивача, тобто у розмірі 2020 гривень.
Тому, керуючись статтями 1-11,15,18,57-64,88,159-197,208,209,212-215,224-233 ЦПК України, суд
Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 150 від 04 березня 2008 року, задовольнити частково.
У стягненні заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 150 від 04 березня 2008 року з ОСОБА_2, як солідарного боржника ОСОБА_1 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; адреса зареєстрованого місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» (ідентифікаційний код: 09304612, адреса місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, будинок 36, п/р 373940055 у ФЛОУ АТ «Ощадбанк», МФО 304665) судові витрати у розмірі 2020 (дві тисячі двадцять) гривень.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання позивачем апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя - Д.С. Коваленко