АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4527/17 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 627/191/17 Каліберда В.А.
Категорія: сімейні Доповідач - Швецова Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 11 травня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - ОСОБА_2, про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та визнання за нею права власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що вона та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1987 року.

За час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та трактор колісний МТЗ-82.1, 2001 року випуску.

Відповідач згоди щодо поділу спільного майна на умовах позивача не надає, а тому позивач ОСОБА_4 просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок, а за відповідачем ОСОБА_5 залишити право власності на трактор колісний МТЗ-82.1, 2001 року випуску.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 11 травня 2017 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено

Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Залишено за ОСОБА_5 право власності на трактор колісний МТЗ-82.1, 2001 року випуску, заводський номер НОМЕР_3, № двигуна НОМЕР_2, дата реєстрації 19.08.2013 року, свідоцтво про реєстрацію машини серії НОМЕР_1.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріально та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що 10.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Соломко С.І., відповідно до якого позичальник отримав грошові кошти в розмірі 100000 грн. В даному випадку договір позики від 10.10.2014 року ОСОБА_5 було укладено договір і інтересах сім'ї і отримані за ним кошти позичальником було витрачено виключно в інтересах сім'ї.

Так, судом першої інстанції під час поділу майна подружжя не було враховано боргів подружжя та правовідносин за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, позивачем надані належні та допустимі докази, які підтверджують позов, а визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Однак, погодитися з таким рішенням неможливо виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України законодавцем встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначене способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Відповідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_5 12 вересня 1987 року уклав шлюб з ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4, виданого 12.09.1987 року Козіївською сільською радою Краснокутського району Харківської області. Вказаний шлюб до теперішнього часу не розірваний.

Сторонами за час шлюбу було придбано: житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі - продажу житлового будинку від 23 липня 2008 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_5 від 19.09.2008 року, Витягом з Державного реєстру правочинів №6269803 від 23.07.2008 року та трактор колісний МТЗ -82.1, 2001 року випуску, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію машини Серії НОМЕР_1 від 19.08.2013 року, правовстановлюючі документи оформлено на ім'я відповідача ОСОБА_5

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами відсутній спір про право, оскільки майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності та майно мі сторонами розподілено добровільно.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Краснокутського районного суду Харківської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, і по вказаній справі було наклено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1.

Судова колегія приходить до висновку, що позивачем не правильно обраний спосіб захисту своїх порушених прав і вона не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом щодо виключення майна з під арешту.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 301,302, п.п.3 і 4 ст. 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 11 травня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - ОСОБА_2, про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: