29.11.2017 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/1130/16-ц
Провадження 2/533/380/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року селище Козельщина Полтавської області

Козельщинський районний суд Полтавської області

у складі:

головуючого судді - Науменко Н.Д.,

при секретарі судового засідання - Рибалка А.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 А,Л.,

представників відповідача - ОСОБА_2,ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Козельщина заочне рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, -

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5, в якій прохав стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 20000грн. В обґрунтування вказаного позову зазначив, що 20.07.2015 року він надав ОСОБА_5 у борг грошові кошти для купівлі обладнання у сумі 20000,00 гривень із зобов'язанням повернути вказані кошти по першій вимозі позивача, про що відповідачем була написана розписка. Попри те, що він звернувся з вимогою до відповідача повернути позичені кошти, відповідач ОСОБА_5 грошові кошти йому не повернув. Заочним рішенням від 27.03.2017 року суд задовольнив вимоги позивача. За заявою представника відповідача ОСОБА_3 судом заочне рішення скасовано та справа призначена до перегляду в порядку ст. 232 ЦПК України.

При перегляді судового рішення представник позивача ОСОБА_1 позов підтримувала, обґрунтовуючи позовні вимоги позивача посиланням як на підставу позову на невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, згідно з розпискою, зазначила, що відповідач не надав суду доказів про неотримання грошей по розписці, договір не оспорив після направлення йому претензії про повернення боргу, посилався на показання свідків, як на доказ неотримання грошей, тоді як вони є неналежними доказами та відповідно до вимог закону не можуть бути прийняті на підтвердження безгрошовості угоди, підтвердженої написанням розписки. До того ж, стверджувала, що обвинувачуючи позивача у шахрайстві, фактично визнав факт отримання грошей, а по матеріалам перевірки аналогічних заяв свідків, винесені постанови про закриття кримінальних проваджень, доказів притягнення позивача до кримінальної відповідальності за шахрайські дії не надав, а тому прохала позов задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, показали, що відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем та при оформленні на роботу водієм на підприємство позивача написав розписку про отримання 20000грн у борг для забезпечення збереження транспортного засобу, який мав отримати для роботи. Зазначили, що такі розписки писали усі водії, які працевлаштовувались на підприємство водіями і до них також пред»являлись вимоги про повернення, про що вони повідомили суд.

Судом встановлено наступне.

20.07.2015 року відповідач позичив у позивача 20000грн, які зобов»язувався повернути протягом двох років по першій вимозі позикодавця, що підтверджується розпискою, написаною відповідачем власноручно із зазначенням розміру позики та умов її повернення ( аркуш справи - 5, 40, провадження 2/533/28/17).

10 жовтня 2016 року позивач направив відповідачу листа, в якому прохав протягом семи днів повернути позичену суму ( аркуш справи 8 у провадженні 2/533/28/17).

Зазначений лист відправлений 13.10.2016року та вручений відповідачу 25.10.2016 року ( аркуші 9-11 у провадження 2/533/28/17/).

В розписці від 20.07.2015 року зазначено, що позичальник розуміє її зміст, написав розписку без примусу, не під впливом насильства, зловмисної домовленості та не під впливом тяжкої обставини.

Свідок ОСОБА_6 показав суду, що був присутній в кабінеті бухгалтерії ПП «Анкар Транс», де працював при оформленні відповідача на роботу та написанні ним розписки про отримання у борг коштів, та знає, що такі розписки писали інші водії, які приймались на роботу позивачем. Передачі грошових коштів при ньому не відбувалось.

ОСОБА_7 Олександрович показав суду, що також з липня 2015 року працював водієм у Приватному підприємстві «Анкар Транс» та при оформленні в кабінеті бухгалтерії писав розписку про отримання в борг 20000грн, після чого йому позивач передав білий пакунок, який він йому повернув в коридорі приміщення. Знає із слів інших водіїв, що вони також писали такі розписки. Для того, щоб не повертати гроші необхідно було відпрацювати два роки на підприємстві.

Постановою старшого слідчого СВ Кременчуцького районного відділення поліції Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області від 28.10.2017 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 05.05.2017 року за № 000649 по факту вчинення ОСОБА_4 шахрайських дій відносно водіїв ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 закрито за відсутністю ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

Листом Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області від 12.10.2017 року № 67/АЗ повідомлено представника відповідача про направлення матеріалів кримінального провадження № 0001646 від 05.05.2017 року за заявою ОСОБА_5 до Кременчуцького районного ВП ГУНП в Полтавській області ( аркуш 46 у пров. /533/380/17 ).

Суд, вивчивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх допустимість, належність, достовірність, достатність та об»єктивність, вважає можливим задовольнити позов повністю з наступних підстав.

За нормами ч.1 ст. 626 ЦК Укураїни договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей ( ч.2 ст.207 ЦК України).

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позичку - грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором.

За положеннями ст. ст. 526,527,530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений в зобов'язанні строк (термін) його виконання на відповідача за первісним позовом обов`язку сплатити позивачу в рахунок погашення суми за договором позики у розмірі 20000,00 гривень.

Порушенням зобов'язання, з огляду на зміст ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, роз'яснено, що відповідно до норм ст..ст.1046,1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною сутністю є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг ( тобто із зобов»язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Це дає підстави суду вважати, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання ним коштів та підтверджує не лише факт укладання договору, його умови, а й сам факт отримання боржником від кредитора певної суми коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Стороною відповідача не надано суду доказів наявності зазначених вище негативних обставин, договір позики не оспорений з цих підстав, а тому суд не приймає до уваги показання відповідача ОСОБА_5, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_11 про безгрошовість договору позики між сторонами спору. При цьому судом було встановлено, що свідкам ОСОБА_11 та ОСОБА_8 було про написання розписки, а у присутності ОСОБА_6 боргова розписка була написана, але самого факту передавання грошей вони не бачили, а знають із слів відповідача.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Виходячи зі змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до боргової розписки від 20.07.2015 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 у позику 20000,00 гривень зі строком повернення боргу до першої вимоги позивача, яка не була задоволена останнім.

У розписці зазначено про те, що ОСОБА_5 кошти в сумі 20000,00 гривень отримав 20.07.2015 року, вказано про отримання цих коштів в борг та у особи позикодавця, про власноручне написання цієї розписки відповідачем.

Пред'являючи позов, позивач посилався на неповернення йому грошових коштів, не надання відповіді на його вимогу та не оспорення боргу відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Перевіркою, проведеною органами досудового розслідування, вчинення позивачем щодо свідків шахрайських дій по факту надання в борг грошових коштів не підтверджено, на звернення відповідача із аналогічною заявою рішення на час розгляду справи не прийнято та суду не надано. Також не доведено вчинення позивачем будь-яких примусових дій щодо написання розписки про одержання коштів.

Суд вважає, що відповідачем за позовом не надано жодного належного та допустимого доказу, у розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України, якими б було доведено факт неотримання грошових коштів за борговою розпискою та вчинення щодо нього неправомірних дій. Таким чином, залишилась не спростованою обставина отримання у ОСОБА_4 грошових коштів, розмір позики.

Встановивши, що ОСОБА_5 своєчасно не повернув ОСОБА_4 суму позики, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача 20000грн та судових витрат по сплаті судового збору в сумі 551,2грн відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 204, 214, 526, 527, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст. ст. 4-15, 60, 88, 208, 213-215 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця селища Козельщина Полтавської області, ІІН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4, (паспорт КН № 479239, виданий Кременчуцьким РВ УМВС в Полтавській області) 20000грн (двадцять тисяч) боргу та 551,2грн судових витрат по сплаті судового збору, а разом 20551,2грн.

Рішення набуває чинності після спливу строку на подання апеляційної скарги, якщо така не подана, або після винесення рішення апеляційною інстанцією, якщо воно не скасоване.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Полтавської області через Козельщинський районний суд протягом десяти днів з дня отримання повното тексту рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 30.11.2017 року.

Суддя Н.Д.Науменко