Справа № 242/1235/17
Провадження № 2/242/704/17
12 липня 2017 року м.Селидове
Селидівський міський суд Донецької області в складі:
- головуючого - судді Коліщук З.М.,
- за участю секретаря Яцканич А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч.2 ст.197 ЦПК цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Розвитку» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
Позивач, Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Розвитку» (надалі ПАТ «ВБР») пред`явив до ОСОБА_2 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором.
У обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 21 січня 2014 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ІКВS.8329.005, згідно з яким ОСОБА_2 надано споживний кредит у сумі 13 200,00 грн. зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами. Відповідач свої зобовязання, передбачені кредитним договором, не виконує, не здійснює погашення кредиту, не сплачує відсотки у розмірах та у строки, передбачені договором. Станом на 13.02.2017 заборгованість за кредитним договором № ІКВS.8329.005 від 21.01.2014 складає 18 216,82 грн., у тому числі: прострочена заборгованість за кредитом 9154,47 грн.; прострочена заборгованість за процентами по кредиту 9062,35 грн. Просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в сумі 18 216,82 грн.
Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в його відсутності, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
За таких обставин в порядку, передбаченому ч.1 ст.224 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутності відповідача, на підставі наявних в ній даних і доказів, з постановленням заочного рішення.
Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.
Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.03.2016 № 18/0/38-16 Про призначення територіальної підсудності справ, справи, які підсудні Авдіївському міському суду Донецької області, розглядаються Селидівським міським судом Донецької області.
Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 21 січня 2014 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ІКВS.8329.005, згідно з яким ОСОБА_2 надано кредит у сумі 13 200,00 грн. зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами. Відповідач свої зобовязання, передбачені кредитним договором, не виконує, не здійснює погашення кредиту та не сплачує відсотки у розмірах ту у строки, передбачені договором. В результаті чого утворилася заборгованість за кредитним договором, яка станом на 13.02.2017 складає 18 216,82 грн., у тому числі: прострочена заборгованість за кредитом 9154,47 грн.; прострочена заборгованість за процентами по кредиту 9062,35 грн., в результаті чого виникла заборгованість в розмірі 6216,26 грн.
Згідно матеріалів справи постановою правління Національного банку України від 21 грудня 2015 року № 914 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «ВБР» (а.с. 7).
Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.12.2015 року № 234 розпочато з 23 грудня 2015 року по 22 грудня 2007 року процедуру ліквідації ПАТ «ВБР» (а.с. 6).

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в пункті 6 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст.58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язань, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже за загальним правилом договірне зобов`язання повинно виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладенні договору.

Згідно частини 1 ст. 11 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 1 грудня 2005 року № 3161-IV) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі.

Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6)умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі , якщо він підписаний його стороною(сторонами).

Виходячи з наведених правових норм, єдиним належним та допустимим доказом укладення між сторонами кредитного договору та досягнутих сторонами умов такого договору є укладений ними в письмовій формі кредитний договір, зі змісту якого суд має встановити умови надання кредиту, зокрема, суму кредиту, строк та порядок її повернення; річну відсоткову ставку за кредитом, строки та порядок її сплати; відповідальність за порушення умов кредитного договору, в тому числі розмір та порядок нарахування пені за прострочення виконання кредитних зобовязань.

На підтвердження позовних вимог ПАТ «ВБР» надало виписки з особових рахунків, відкритих на ім.`я ОСОБА_2 за період з 21.01.2014 року по 05.05.2016 року(арк.. справи 39-61), розрахунок заборгованості(арк.. справи 14-38), вимогу про погашення заборгованості (арк.. справи 8). Ні оригінал, ні належним чином посвідчену копію договору № ІКВS.8329.005 від 21.01.2014 про надання відповідачу ОСОБА_2 споживчого кредиту, заборгованість за яким вимагає стягнути, не надав.

У той же час, розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписки з особового рахунку, які здійсненні Банком без участі позичальника, за відсутності підпису позичальника чи будь-якого іншого підтвердження щодо його погодження з сумою заборгованості, стосуються виконання договору та не розкриває суті самого договору, істотних умов щодо яких сторони дійшли згоди, та фактично є опосередкованим доказом, а не вирішальним для розгляду даної справи, оскільки іншого доказу про існування між сторонами договірних відносин сторонами не надано.

Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що кредитна справа ОСОБА_2 знаходилася у відділенні «Столичне ПАТ «ВБР» за адресою: м.Донецьк, проспект Богдана Хмельницького, буд.102, тобто на території проведення антитерористичної операції, те що невідомі особи протиправно заволоділи належним Банку на праві власності майном, оригіналами документів, в тому числі і оригіналом кредитної справи ОСОБА_2, які зберігалися у м.Донецьку, що подальша доля цих документів не відома, оскільки ці обставини самі по собі не змінюють обов`язку Банку підтвердити обставини на які він посилається в обґрунтування позову.

Відповідно до частини 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин щодо проведення антитерористичної операції.

Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

Отже, покладення всієї відповідальності за обставин, що склалися, на позичальника, так само покладення на відповідача обов`язку доведення всіх обставин у справі не ґрунтується на законі.

Таким чином, позивач не довів своїх вимог щодо наявності кредитного договору та належного виконання взятих за цим договором чітко визначених зобов`язань з боку позичальника, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. ст.10, 11, 57-60, 212-215,224,226 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Розвитку» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції, який ухвалив рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення відповідачем може бути подана заява про його перегляд.

Суддя