У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" і ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду від 9 червня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" (далі ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" або банк) з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої вимоги, банк покликався на порушення відповідачами цивільних прав позивача, оскільки їхня бездіяльність при виконанні договірних зобов'язань призвела до прострочення зобов'язань та виникнення спірних правовідносин.

Рішенням Острозького районного суду від 9 червня 2017 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 390 047, 75 гривень заборгованості за кредитним договором №Ф1-08/20690-1063 від 18 квітня 2008 року та 3 654 гривень судового збору.

В позові ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

На рішення суду банк та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, де покликались на його незаконність та необґрунтованість через порушення норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_1 на обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначав про визнання судом встановленими обставин, що мають значення для справи, які фактично є недоведеними. Судом не звернуто уваги на вимоги ст.ст. 10 і 60 ЦПК України щодо обовязковості доказування у справі. Оскільки він сумнівався у виконанні позивачем договірних зобовязань видачі кредитних коштів у розмірі 28 000 доларів США, то судом було задоволено клопотання та винесено ухвалу про витребування доказів, у т.ч. оригіналу меморіального ордеру про видачу цієї суми. Однак банк ухилився від виконання ухвали та від свого обовязку, передбаченого нормами ст.ст. 10, 60 ЦПК України, а тому не міг надати доказів про видачу коштів. Відсутність доказів видачі коштів є підставою для відмови у позові за його недоведеністю. В той же час, на момент укладання договору кредиту 18 квітня 2008 року в Україні було заборонено видавати кредитні кошти у валюті готівкою через касу банку. Міг мати місце факт видачі у гривні з подальшим її обміном на долари США по курсу 5,05 гривень за 1 долар США. За таких обставин, має місце неналежне виконання договору. Суд, стягуючи заборгованість з відповідача без наявних на те підстав, застосував норми матеріального права, що призвело до хибного вирішення спору. Договір кредиту не був укладений, адже кредитор не виконав свої зобовязання належним чином. Вважав помилковим висновок суду щодо розміру задоволених вимог. З метою спростування позову та його ціни він клопотав про проведення судово-економічної експертизи. Суд зобов'язав ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" надати документи, необхідні для проведення експертизи. Однак банк послався на знищення документів, які відповідач вважав належними доказами. Ненадання документів, які зазначені в ухвалі суду на клопотання експерта, є перешкодою для проведення призначеної судом експертизи. Не з'ясувавши достатність наданих вихідних даних для експерта та причину несплати послуг експерта, суд не мотивував скасування ухвали про призначення експертизи.

Окрім того, не зважаючи на клопотання його представника про відкладення розгляду справи, суд розглянув справу за його відсутності, чим позбавив процесуальних прав, передбачених ст.ст. 27 і 31 ЦПК України.

З цих підстав просив змінити рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, банк не погоджувався з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Покликався на неврахування судом того, що боржник, починаючи з 10 травня 2008 року та закінчуючи останнім платежем по поверненню грошових коштів 10 липня 2014 року, здійснював часткове погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами. Останній платіж по погашенню суми основної заборгованості по кредиту, вчинено 13 березня 2014 року у розмірі 4 813, 76 доларів США, а по сплаті відсотків за користування кредитом здійснено 11 липня 2014 року у розмірі 100 доларів США. Також не враховано факту оплати ОСОБА_1 у період з квітня по вересень 2009 року зарахованих кредитодавцем платежів щодо сплати відсотків за користування кредитом. Тобто відповідачем неодноразово вчинялись дії, які свідчили про визнання ним боргу. Вважав хибним висновок суду про те, що перебіг позовної давності для предявлення вимог до поручителя відповідно до ст. 559 ЦК України розпочався з квітня 2009 року. Наступні платежі зі сплати основної заборгованості за кредитом ОСОБА_1 продовжував здійснювати до березня 2014 року. Тому відбулось переривання строку позовної давності, а відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. При цьому судом не взято до уваги розяснення постанови Верховного Суду України від 29 червня 2016 року, за якою у разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. В іншій частин правовідносини поруки не можна вважати припиненими.

Таким чином, вважає, що ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" не пропустив строк звернення з вимогою до поручителя, а тому просив оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скасувати, ухваливши нове, яким задовольнити позов повністю.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу банку ОСОБА_3 та ОСОБА_2, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим в частині припинення поруки, просили його залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційних скарг.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності та обґрунтованості позову, оскільки ОСОБА_1 прострочено виконання кредитних зобов'язань, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 390 047, 75 гривень, яка складається із 191 680, 01 гривень строкової заборгованості за основним боргом, 43 747, 33 гривні простроченої заборгованості за основним боргом, 4 394, 61 гривні строкової заборгованості за відсотками, 36 449, 55 гривень простроченої заборгованості за відсотками, 113 776, 25 гривень пені за прострочення заборгованості за основним боргом кредиту та відсоткам.

Щодо відмови в позові до поручителів, то суд зробив обґрунтований висновок про припинення поруки в силу спливу строку, передбаченого кредитним договором для звернення до суду з відповідним позовом.

Як установлено судом, 18 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ "Банк "Фінанси та кредит" (після зміни найменування ПАТ "Фінанси та кредит") укладено кредитний договір №Ф1-08/20690-1063. За його умовами банк надав, а відповідач отримав 28 000 доларів США кредиту зі сплатою 16 відсотків річних за користування з кінцевим поверненням коштів не пізніше 17 квітня 2023 року шляхом внесення необхідних платежів до 10 числа кожного місяця відповідно до графіка зниження заборгованості, який є невід'ємною частиною договору. За несвоєчасне повернення кредиту та/або несвоєчасну сплату процентів позичальник зобов'язався сплачувати на користь кредитодавця неустойку пеню у розмірі 1 відсоток від простроченої суми за кожен день прострочення (т. 1 а.с. 8-12. 13-14).

З метою повернення одержаних коштів між банком та ОСОБА_2 того ж числа укладено договір поруки №22257-1063, яким передбачено, що у разі невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і ОСОБА_1, у т.ч. за основним боргом, сплатою щомісячних процентів і підвищених процентів, сплатою комісійної винагороди, сплатою неустойки за основним боргом і процентами, а також відшкодуванню усіх збитків (т. 1 а.с. 31-33).

На таких самих умовах того ж числа укладено договір поруки №61128-1063 й між кредитодавцем і ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 35-37).

4 червня 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 надіслано від імені ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" письмові вимоги №№22.5-6/818, 22.5-6/819 і 22.5-6/820 про необхідність погашення існуючої заборгованості за кредитним договором протягом десяти днів позичальником, а поручителями упродовж двох днів (т. 1 а.с. 30, 34, 38). Дані вимоги відповідачами виконано не було.

Тому, вважаючи, що внаслідок прострочення кредитних зобов'язань ОСОБА_1 було порушено право банку на своєчасне і належним чином повернення отриманих кредитних коштів разом із процентами як платою за користування ними, у липні 2015 року в суд звернувся ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про солідарне стягнення 390 047, 75 гривень заборгованості за кредитним договором, куди включено 191 680, 01 гривень строкової заборгованості за основним боргом, 43 747, 33 гривні простроченої заборгованості за основним боргом, 4 394, 61 гривні строкової заборгованості за відсотками, 36 449, 55 гривень простроченої заборгованості за відсотками, 113 776, 25 гривень пені за прострочення заборгованості за основним боргом кредиту та відсоткам.

Згідно із ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобовязань.

Зважаючи на існування принципу презумпції винуватості боржника у зобов'язальному праві, колегія суддів переконана, що внаслідок прострочення кредитних зобов'язань позичальником у банку виникло право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 При цьому останній не спростував правильності тверджень ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" про існування договірних відносин між сторонами, факту порушення набутих зобов'язань, розміру заборгованості, а також правової необхідності повернення кредитних коштів.

Тому суд першої інстанції, повно і правильно зясувавши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав банк, обґрунтовано задовольнив позов у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" 390 047, 75 гривень спірної заборгованості.

Щодо висновків суду про відмову в позові до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, то апеляційний суд знаходить їх також правильними.

Пунктом 5 договору поруки №22257-1063 від 18.04.2008 року, що укладений між банком і ОСОБА_2, визначено умови для припинення поруки. Так, порука припиняється із припиненням зобовязання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобовязання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя (підпункт 5.1). Порука припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством (підпункт 5.2).

Ті ж самі умови містяться і в п. 5 договору поруки №61128-1063 від 18.04.2008 року, що укладений між ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" і ОСОБА_3

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Приходячи до висновку про правильність висновків суду щодо припинення поруки ОСОБА_2 і ОСОБА_3, апеляційний суд бере до уваги, що ці твердження з урахуванням матеріалів справи ґрунтуються на правовій позиції, що висловлена Верховним Судом України у своїй постанові від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14.

Так, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На а.с. 16-17, т. 1, міститься розрахунок загальної суми заборгованості за кредитним договором №Ф1-08/20690-1063 від 18.04.2008 року, звідки вбачається, що ОСОБА_1 уперше прострочив виконання зобов'язання у квітні 2009 року. Тобто право предявлення позову у ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" виникло у травні 2009 року, а тому порука ОСОБА_2 і ОСОБА_3 припинилася у травні 2012 року травень 2009 року + 3 роки).

Натомість банк звернувся в суд із відповідним позовом у липні 2015 року, тобто поза межами трирічного строку дії поруки після настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неукладеність чи нікчемність кредитного договору №Ф1-08/20690-1063 від 18.04.2008 року є необґрунтованими і спростовуються обставинами справи, за якими позичальник добровільно сплачував на виконання зобовязань за цим договором періодичні платежі на погашення заборгованості.

Не можна погодитися і з посиланнями автора скарги про істотні порушення норм процесуального права. Так, згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких порушень відповідачем надано не було, а апеляційним судом не було здобуто.

Твердження банку про хибність переконань щодо припинення дії поруки не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються правильністю висновків суду.

Окрім того, не можна погодитися і з тим, що висновки про припинення поруки судом ухвалено без відповідного клопотання чи зустрічного позову відповідачів. Так, відповідно до ст.ст. 213-214 ЦПК України суд, який розглядає справу, зобов'язаний з власної ініціативи, з метою повного і всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, перевірити певні факти і в т.ч. перевірити, чи припинена порука.

Решта покликань позивача про незаконність оскаржуваного рішення також не ґрунтуються на матеріалах справи і є голослівними.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" і ОСОБА_1 відхилити, а рішення Острозького районного суду від 9 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: