Справа № 129/1954/15-ц
Провадження № 2/135/68/17
РІШЕННЯ

Іменем України

04.07.2017 року Ладижинський міський суд Вінницької області в складі: судді Корнієнка О.М.,

при секретарі Масняк О.О.,

з участю представника позивача Леміша О.В.,

представника відповідача Човганюк А.М.,

представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин цивільну справу за позовною заявою громадської організації «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» с. Куна Гайсинського району до приватно-орендного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Колос» с. Куна Гайсинського району, третя особа яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3, треті особи які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, про визнання договору фінансового лізингу від 20.12.2005 року недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Громадська організація «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» с. Куна Гайсинського району звернулася в суд із позовною заявою в інтересах членів громадської організації до приватно-орендного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Колос» с. Куна Гайсинського району про визнання договору фінансового лізингу від 20.12.2005 року недійсним. Після уточнення позовної заяви (Т. 2 а.с. 217-222), поданої головою громадської організації Данилюком С.С., зазначено, що позов пред'явлено в інтересах членів громадської організації: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30 до приватно-орендного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Колос» про визнання Договору фінансового лізингу від 20 грудня 2005 року недійсним.

Згідно позову зазначено, що 20.06.2001 року співвласниками майнових паїв ліквідованого КСП «Колос» с. Куна створена Спілка (об'єднання) громадян орендодавців ПОП СП «Колос» с. Куна (далі по тексту Спілка), що підтверджується витягом з протоколу №1 зборів уповноважених від пайовиків. На зазначених зборах був затверджений статут Спілки, копія якого була подана разом із позовною заявою. На момент створення Спілки співвласників та засновників Спілки було 932 фізичні особи. У відповідності до положення Закону України «Про громадські організації», громадська організація «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» була легалізована шляхом подання повідомлення про заснування. У відповідності до положень Закону України «Про громадські об'єднання» відомості про Громадську організацію «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» внесено до Реєстру громадських об'єднань за реєстровим номером 1434554.

У відповідності до п. 5 Статуту Спілки 2001 року - до складу спільного майна членів Спілки включене майно/майновий комплекс колишнього КСП «Колос», яке члени Спілки отримали у спільну часткову власність у зв'язку з припиненням діяльності КСП «Колос». У відповідності до п. 6 Статуту завданнями Спілки зокрема є: 6.1. Прийняття рішень Спілки про передачу майна, зазначеного в п. 5 цього статуту в оренду. У відповідності до п. 7 Статуту Спілки - організація виконання передбачених в п. 6 завдань покладається на голову Спілки та відповідні органи спілки. Голова Спілки на підставі доручень, завірених в установленому порядку та відповідно до рішень Зборів членів Спілки /зборів уповноважених/ зокрема: підписує договори; представляє інтереси громадян-співвласників з питань, що стосується використання їх спільного майна і землі в судах. У відповідності до п. 14 Статуту - вищим органом Спілки є Збори членів Спілки.

31.01.2015 року були проведені збори Спілки, на яких були прийняті наступні рішення: у відповідності до п. 8 Головою Громадської організації обрано Данилюка Степана Степановича; у відповідності до п. 11 Голову Громадської організації зобов'язано провести перевірку наявності та дійсності угод щодо спільного майна за участю ПОП СП «Колос». При вирішенні зазначених вище завдань Голова Громадської організації наділений правом звернення до суду.

20.12.2005 року між Спілкою та Приватно-орендним підприємством «Сільськогосподарське підприємство «Колос» був укладений договір фінансового лізингу, у відповідності до якого підприємству передано у платне користування на умовах фінансового лізингу майно. Про укладення в 2005 році та взагалі існування договору фінансового лізингу від імені Спілки (Громадської організації), її членам стало відомо в рамках кримінального провадження №20000125, яке здійснюється Гайсинським РВ УМВС України у Вінницькій області за ознаками злочину передбаченого статтею 191 Кримінального кодексу України. Завірена копія такого Договору була надана слідчим у справі на запит Голови Громадської організації Данилюка Степана Степановича в липні місяці 2015 року.

Від імені Спілки договір фінансового лізингу був підписаний її тодішнім головою - ОСОБА_31, який, як зазначено в договорі, діяв на підставі статуту Спілки. У відповідності до частини 2 пункту 7 Статуту Спілки (об'єднання) громадян орендодавців ПОП СП «Колос» с. Куна Гайсинського району Вінницької області від 2001 року - Голова Спілки на підставі доручень, завірених в установленому порядку та відповідного рішення Зборів членів Спілки (зборів уповноважених): підписує Договори. Зборами членів Спілки не розглядалося питання та не приймалося рішення щодо передачі майна пайового фонду Спілки в користування відповідачу, на підставі Договору фінансового лізингу в 2005 році. Не дотримання головою Спілки ОСОБА_31 процедури погодження та отримання позитивного рішення загальних зборів Спілки на укладення договору фінансового лізингу з ПОП СП «Колос» в 2005 році є порушенням посадовою особою Спілки господарської компетенції під час укладення такого договору. А так, як Голова Спілки не отримав погодження Загальних зборів Спілки на укладення договору, то він не мав повноважень на його укладення.

Крім того, вказали, що майно пайового фонду не могло бути передане по договору фінансового лізингу, оскільки майно пайового фонду Спілки являється спільною частковою власністю членів Спілки, отриманою ними у власність після ліквідації КСП «Колос», а не було придбане у продавця (постачальника) у відповідності до специфікацій та умов лізингоодержувача (відповідача). Тобто, договір фінансового лізингу не міг бути укладений Спілкою. Майно, яке було передане головою Спілки відповідачу в користування на підставі договору фінансового лізингу в 2005 році, на сьогоднішній день фактично знаходиться у володінні та користуванні останнього на протязі майже 10 років.

До складу майна, яке було передане по Договору фінансового лізингу входить нерухоме майно, договір укладено на 10 років, а отже положення щодо обов'язкового нотаріального посвідчення такого договору застосовується до нього. Недотримання обов'язкової форми договору є підставою для визнання його недійсним. Тому громадська організація, в особі її голови, звернулася до суду в інтересах фізичних осіб та просила суд визнати договір фінансового лізингу від 20.12.2005 року, укладеного між Кунянською спілкою співвласників майна та ПОП СП «Колос», недійсним.

16.05.2016 року до суду надійшла позовна заява від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору фінансового лізингу. Згідно якої зазначив, що він є співвласником майна колишнього КСП «Колос» с. Куна. В травні 2016 року йому стало відомо від голови ГО «Орендодаців паїв ПОП СП «Колос» с.Куна Данилюка С.С. про укладання з відповідачем ПОП СП «Колос» с.Куна договору фінансового лізингу від 20.12.2005 року, згідно з яким колишнім головою Кунянської спілки співвласників майна ОСОБА_31 неправомірно було передано відповідачу у платне користування на умовах фінансового лізингу майно співвласників майнових паїв колишнього КСП «Колос» с. Куна. Майно, яке було передане по договору фінансового лізингу являє собою єдиний майновий комплекс колишнього КСП «Колос», а тому не може бути предметом договору фінансового лізингу. У відповідності зі статутом Спілки (об'єднання) громадян орендодавців ПОП СП «Колос» с. Куна Гайсинського району Вінницької області, прийняття рішення рішень щодо передачі майна, яке входить до складу пайового фонду в користування третім особам, вирішення питань щодо виділення в натурі майна із складу пайового фонду, продажу майна пайового фонду відноситься до повноважень загальних зборів членів Спілки. Комісія Спілки та загальні збори Спілки не розглядали даного питання, а голова Спілки ОСОБА_31 не уповноважувався на підписання договору фінансового лізингу. Єдиний договір фінансового лізингу, який був погоджений комісією Спілки, Загальними зборами Спілки та був визначений Договором про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності від 20.06.2001 року з ПОП СП «Колос» був укладений 20.06.2001 року та діяв до 31.12.2005 року. На момент підписання договору фінансового лізингу від 20.12.2005 року діяв договір фінансового лізингу від 20.06.2001 року щодо майна Спілки. Отже, голова Спілки ОСОБА_31, як представник власників майна, не мав права та законних повноважень укладати оскаржуваний договір з відповідачем, так як це суперечило вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та статуту Спілки. Тому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 20.12.2005 року.

В судовому засіданні представник позивача Леміш О.В. позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Доповнив, що лізинг є фінансовою послугою, яка може надаватись лише фінансовими установами, до яких спілка співвласників майна не відноситься. В минулих судових засіданнях представник позивача Данилюк С.С. позов підтримав, додатково пояснив, що збори щодо передачі майна в лізинг не скликались. Були в 2005 році збори спілки, на них присутній не був, але питання щодо передачі майна в лізинг не вирішували. За майнові паї людям щось платили, отримували якісь копійки, зерном давали, однак ніхто не знав за що. Про договір лізингу взнав лише в 2015 році, інші особи взагалі не знали нічого. Акту передачі документів від колишнього голови спілки до нього не складали, оригіналу договору в нього немає.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Вказала, що громадська організація не є юридичною особою, відтак, не може бути стороною у справі. Вважає, що особи, в інтересах яких подано позов не довели, що є членами спілки, окрім ОСОБА_29, який надав оригінал свідоцтва про право власності на майно. Зазначила, що незважаючи на назву та окремі слова в тексті договору, що стосуються поняття «лізинг», даний договір по суті є договором оренди. Також вказала, що про те, що спілка співвласників майнових паїв є стороною у договорі лізингу особам, які беруть участь у справі було відомо з часу укладання договору в 2005 році. Укладений договір названо договором лізингу, який погоджувався рішенням загальних зборів співвласників, однак рішення не збереглось. Всі власники майна отримували орендну плату. Тому заявила також про застосування позовної давності до даного спору. Співвласники, зокрема, ОСОБА_29, ОСОБА_3. отримували від підприємства у натуральній формі орендну плату за користування майном. Крім того, вказала, що всі сторони повинні були знати про наявність спірного договору, оскільки повинні були цікавитись належним їм майном, його станом. А позивачем не доведено те, що сторонам не було нічого відомо про оспорюваний договір.

Представник третьої особи - ОСОБА_3 позов третьої особи підтримала, доповнивши, що суть договору суперечить Закону України «Про фінансовий лізинг», а передане згідно договору майно не могло бути предметом лізингу. Укладений договір не зареєстрований нотаріально, хоча предметом договору було нерухоме майно, тому має бути визнаний недійсним. ОСОБА_3 є членом виконавчого комітету спілки і йому не було відомо про проведення будь-яких зборів.

ОСОБА_29, як особа в інтересах якої подано позов, в судовому засіданні 24.04.2017 року позов підтримував, вказав, що є членом спілки співвласників майна, пам'ятає як збори проводились в 2001 році, більше зборів не пам'ятає. В 2015 році виявили, що все майно співвласників переходить підприємству згідно договору лізингу, який уклали таємно. Зазначив, що майно співвласників перебуває в користуванні ПОП СП «Колос» з 2001 року, жодних претензій щодо користування майном в нього не було. З 2001 року разів 3-4 давали орендну плату за майно. Претензій щодо орендної плати за майно він не мав. Вважає, що його права порушено в зв'язку з тим, що за договором лізингу все майно переходить до підприємства. А якби було укладено договір оренди, це б не порушувало його прав.

Треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судовому засіданні 04.07.2017 року, а також ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_32 в минулих судових засіданнях, проти позову заперечили. Кожен з них окремо зазначив, що за укладеним договором майно співвласників було передано в оренду підприємству, яке платить орендну плату зерном за користування майном, орендна плата їх влаштовує. Нарікань з приводу орендної плати за майно від людей не було. Збори щодо передачі майна в оренду відбулись в 2005 році, всі проголосували «за» передачу майна в оренду. Вказали, що люди в інтересах яких подано позов продали свою частку в майні іншим особам. Жодних перешкод для продажу майнових паїв в людей немає, хто хоче, той і продає, оспорюваний договір цьому не заважає.

Залучений по справі третьою особою ОСОБА_32 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

Вислухавши пояснення представників сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволені позову слід відмовити виходячи з такого.

Судом встановлено, що на час звернення до суду з уточненою позовною заявою, в якій зазначено осіб в інтересах яких подано позов, більшість цих осіб вже не мала права на частку, яка вказана в уточненій позовній заяві від 15.06.2016 року, а долучені на той час до справи ксерокопії свідоцтв про право власності на майновий пай були нечинними. Що підтверджується відповіддю Кунянської сільської ради № 61 від 13.03.2017 року (Т. 3 а.с. 211) та оглянутими в судовому засіданні оригіналами свідоцтв на право власності на майновий пай, виданих Кунянською сільською радою громадянам: ОСОБА_19, ОСОБА_22, ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_27, ОСОБА_18, ОСОБА_14, ОСОБА_11, ОСОБА_30, ОСОБА_12, частки яких значно зменшились. Незмінними залишились частки ОСОБА_28 та ОСОБА_29

Проте, судом встановлено істотну невідповідність інформації, викладеній в свідоцтвах ОСОБА_29, та ОСОБА_28 Так, у свідоцтві ОСОБА_28 вказано, що загальна вартість пайового фонду підприємства становить 1112 грн., а частка ОСОБА_28 складає 1112 грн. У свідоцтві ОСОБА_29 не вказано його персональні паспортні дані, що повно ідентифікували б цю особу, а крім того зазначено, що загальна вартість пайового фонду підприємства становить 9650 грн., а частка ОСОБА_29 складає 9650 грн.

Враховуючи наявність оголошень в місцевій газеті про продаж майнових паїв колишнього КСП «Колос» (а.с. 206-208) витребовувались оригінали документів, що могли б підтвердити викладені позивачем обставини про те, що інші особи в інтересах яких подано позов на даний час є співвласниками майна, а відповідно є членами спілки співвласників, що могло б свідчити про те, що голова спілки співвласників міг представляти їх інтереси. Судом також вживались заходи для виклику даних осіб для дачі особистих пояснень та з'ясування того, в чому саме полягає порушення їх прав.

Незважаючи на роз'яснення наслідків ненадання суду таких документів, більшість осіб в інтересах яких подано позов не з'явилась до суду. Судом з'ясовано лише позицію однієї особи в інтересах якої подано позов - ОСОБА_29 В судовому засіданні оглянуто оригінал свідоцтва ОСОБА_29 Інші співвласники в інтересах яких подано позов до суду не з'явились, частина з них подала заяви про розгляд справи в їх відсутність.

Відповідно до довідки Кунянської сільської ради від 12.05.2015 року (Т. 1 а.с. 169) видно, що згідно переліку співвласників із зазначенням розміру майнової частки в майні КСП «Колос», кількість співвласників становить 932 особи.

Судом вживались заходи для повідомлення всіх осіб, інтересів яких може стосуватись даний спір, а саме - всіх співвласників. Зокрема заходи щодо повідомлення органу місцевого самоврядування за місцем проживання більшості співвласників та розміщення оголошень в сільській раді, розміщення оголошення на офіційному сайті суду. Разом з тим, жодна із сторін не надала суду інформацію щодо найменування та адрес всіх співвласників майна. Відтак, справу розглянуто за наявним складом учасників.

Сторони визнали, що станом на 20.12.2005 року головою спілки громадян орендодавців ПОП СП «Колос» с. Куна Гайсинського району був ОСОБА_31

Судом встановлено, що 20.12.2005 року між Кунянською спілкою співвласників майна в особі голови спілки ОСОБА_31 та ПОП СП «Колос» с. Куна в особі ОСОБА_33 було укладено договір, названий «Договір фінансового лізингу» (Т. 1 а.с. 3-8). При цьому сторони договору найменовували себе лізингодавець (орендодавець) та лізингоодержувач (орендар).

Згідно положень даного договору видно, що підприємству від спілки передано у платне користування майно, із вказаною вартістю 1360214,92 грн., згідно акту прийому - передачі.

Згідно положень п. 2.1 Договору передбачено, що майно передається за цільовим призначенням - для ведення с/г виробництва (з послідуючим викупом). Пунктом 7.1 Договору передбачено, що протягом усього строку дії договору майно є власністю лізингодавця (орендодавця).

Згідно п. 3 Договору передбачено, що його укладено на 10 років, з можливістю продовження на такий же термін. Пунктом 4.1 передбачено проведення оплати за користування майном в розмірі 1 % від пайової участі майна.

Відповідно до Акту прийому-передачі майна згідно договору від 20.12.2005 року видно, що ПОП СП «Колос» передано майно із 126 позиції. Акт приймання-передачі підписали окрім голови спілки ОСОБА_31 також 8 осіб, із складу членів комісії спілки (Т. 1 а.с. 6-8, 172).

Згідно ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.8 Постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Судом встановлено, що викладені позивачем та третьою особою підстави позовів є суперечливими, оскільки у позовах робиться посилання на таку підставу недійсності правочину як відсутність нотаріального посвідчення договору лізингу. Проте, виходячи з цієї обставини, такий договір не може визнаватись недійсним, оскільки не є укладеним.

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до положень п. 9 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Ретельно проаналізувавши зміст укладеного 20.12.2005 року договору судом встановлено, що даний договір за своїм змістом та суттю є договором оренди майна, незважаючи на те, що названий договором лізингу.

При цьому видно, що поряд із зазначенням сторін договору та найменуванням їх «лізингодавець» та «лізингоодержувач» міститься уточнення відповідно - «орендодавець» та «орендар». При чому таке уточнення міститься по всьому тексту договору.

Крім того, текст договору не містить положень про купівлю-продаж майна, що передавалось в оренду підприємству, хоча такі положення є істотними умовами договору лізингу. За виключенням зазначення в пункті 2.1 договору того, що майно передається з можливістю послідуючого викупу.

Проте, як було встановлено в судовому засіданні, жодних перешкод для відчуження свої часток у праві спільної часткової власності співвласники майна не мають.

Так, із матеріалів справи видно, що більша частина осіб, в інтересах яких подано позов скористались своїм правом та відчужили частину належних їм майнових прав у спільному майні, що підтверджується копіями свідоцтв про право власності на майновий пай, а також відповіддю Кунянської сільської ради про розмір часток співвласників (Т. 3 а.с. 211). При цьому встановлено, що відчуження майнових часток особи провели не на користь ПОП СП «Колос», а іншим особам. Частка більшості співвласників в інтересах яких подано позов є незначною.

Навіть без зазначення у договорі можливості викупу майна ПОП СП «Колос», підприємство, як і будь-яка особа мають право набувати у осіб - співвласників майна право на їх частку майна, чи на частину частки.

Зазначена в пункті 4.1 договору лізингова плата, є за своєю суттю не чим іншим як орендною платою. При цьому суд враховує й те, що договір укладено до 31.12.2015 року, і може пролонговуватись (п. 3.1, 3.2). А плата за користування майном встановлена в розмірі 1 % від вартості майна згідно пайової участі в майні. Що додатково свідчить про те, що за встановлений строк дії договору (до 31.12.2015 року) орендар повинен виплатити орендодавцям не всю вартість майна, а лише по 1 % за рік. А враховуючи встановлений строк договору, який фактично становить 10 років, повинен виплатити за цей час сукупно біля 10 % вартості майна. Що спростовує доводи позовів про те, що співвласники втратять своє майно Крім того, згідно п. 3.2 договору сторони обумовили, що можуть забажати припинення дії договору, завчасно попередивши про це іншу сторону. А згідно положень 7.1 договору передбачено, що протягом всього строку дії договору майно є власністю орендодавця.

Крім того, суд враховує, що відповідно до положень ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Проте, майно, що фактично передане в оренду за договором вже належало на праві спільної часткової власності особам після розпаювання, ними не придбавалось у продавця.

Відтак, суд вважає необґрунтованими посилання позивача та третьої особи на те, що укладений договір має бути визнаний недійсним з підстав неможливості укладення між сторонами договору фінансового лізингу через невідповідність суб'єктного складу та предмету договору вимогам законодавства, а також через відсутності нотаріального посвідчення та того, що майно співвласників як єдиний майновий комплекс не може бути предметом фінансового лізингу. Оскільки до правовідносин між співвласниками та ПОП СП «Колос» щодо укладеного договору підлягають застосуванню норми, що регулюють оренду майна.

Доводи у позовних заявах щодо недійсності цілого договору через неможливість укладення саме договору фінансового лізингу, враховуючи викладені обставини, є необґрунтованими і можуть бути підставою для оспорювання лише окремих частин договору, а саме - його назви, зазначення назви сторін та слова «лізинг» по всьому тексту договору, і відповідно тлумачення правочину як договору оренди. Проте, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому.

Обгрунтовуючи позовні вимоги представник голова громадської організації орендодавців Данилюк С.С. вказував, що укладеним договором порушено права співвласників тим, що договір лізингу передбачає поступовий викуп майнових паїв, а люди не хочуть їх продавати, а хотіли б бути співвласниками майна та отримувати орендну плату за його використання.

Особа в інтересах якої подано позов - ОСОБА_29 в судовому засіданні вказав, що вважає, що укладений договір порушує його права тим, що згідно нього майно переходить до підприємства. Якби майно було б в оренді, в нього претензій не було б, бо не хоче втрачати свою власність.

Всі інші особи, в інтересах яких подано позов, до суду не з'явились, пояснень щодо того, в чому полягає порушення їх прав не надали. Відтак, суд виходить з того, що суть порушення їх прав викладено представником Данилюком С.С.

Тобто, встановлено, що всі особи, в інтересах яких подано позов, вважають, що оспорюваний договір порушує їхні права тим, що на їх думку вони втратять свою частку в майні колишнього КСП.

Проте судом встановлено, що така позиція співвласників майна є надуманою. Оскільки, як було вказано вище, більшість (17 осіб) із тих громадян, в інтересах кого подано позов вже відчужили частину свого майнового права іншим особам і жодних перешкод для такого відчуження не існує, ПОП СП «Колос», в користуванні якого перебуває майно, таких перешкод не чинило.

Оспорюваний договір, як було зазначено, є за своєю суттю і змістом договором оренди. Відтак, за договором оренди ПОП СП «Колос» не може без згоди власників частки майна набувати право на таку частку.

Судом встановлено, що ПОП СП «Колос» виплачувало орендну плату громадянам за користування їх майном. Зокрема, окрім пояснень представника відповідача, це частково підтверджується поясненнями представника позивача Данилюка С.С., поясненнями ОСОБА_29, а також поясненнями третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_32 Виплата співвласникам орендної плати за користування майном підтверджується і дослідженими в судовому засіданні відомостями по нарахуванню орендної плати за 2005-2014 роки, відомостями за відповідні роки про видачу зерна за оренду земельного і майнового паїв, довідкою ПОП СП «Колос» (Т. 2 а.с. 245-250; Т. 3 а.с. 1-14).

Зокрема, із вказаних відомостей видно, що третя особа ОСОБА_3 протягом 2005-2015 років отримував в натуральній формі зерном орендну плату за користування ПОП СП «Колос» майном співвласників.

Згідно оголошення в місцевій газеті «Трибуна праці» від 21.12.2016 року ПОП СП «Колос» повідомляє орендодавців про можливість отримання орендної плати за земельний та майновий паї (Т. 3 а.с. 214).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, оскільки орендна плата за користування майновими паями виплачувалась власникам паїв, тому вони повинні були бути обізнаними про наявність договірних відносин між підприємством та співвласниками, тобто про існування договору, згідно якого виплачувалась орендна плата, а саме - оспорюваного договору від 20.12.2005 року.

Враховуючи викладене, оскільки за оспорюваним договором жодне майно чи частка майнових прав у майні співвласників до підприємства не переходять, а співвласники отримують орендну плату, тому майнові права співвласників майна не порушені. А незначні недоліки договору можуть бути усунуті шляхом пред'явлення позову щодо визнання недійсними окремих положень договору, чи використаних у договорі слів, та одночасного тлумачення договору.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а судом встановлено, що права осіб, в інтересах яких подано позов, не порушено, їх право на орендну плату визнається підприємством, враховуючи, що належних та допустимих доказів позивачем на підтвердження заявлених вимог про визнання недійсним договору не надано, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених позивачем вимог щодо порушення прав осіб в інтересах яких подано позов.

При цьому суд враховує і правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 року №6-94цс та від 04.02.2015 року №6-233цс14.

Щодо посилання у позовах на те, що у голови спілки не було повноважень по укладенню договору, суд виходить з такого.

Відповідно до статуту спілки громадян орендодавців ПОП СП «Колос» с. Куна від 2001 року (а.с. 13-15), метою створення і діяльності спілки є задоволення і захист законних спільних інтересів, пов'язаних з розпорядженням спільним майном і передачею в оренду землі, отриманими в результаті реструктуризації КСП «Колос» (п. 5). Одним із завдань спілки, передбачених пунктом 6 Статуту є прийняття рішень про передачу вказаного майна в оренду (п.п. 6.1).

Згідно п. 7 Статуту зазначено, що організація виконання передбачених п. 6 завдань покладається на голову спілки та відповідні органи спілки. Голова спілки на підставі доручень, завірених в установленому порядку та відповідно рішення зборів членів спілки, зокрема, підписує договори. Відповідно до змісту п. 22 Статуту, голова спілки за рішенням зборів членів спілки уповноважений підписувати договори на передачу спільного майна у користування.

Згідно положень ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказуючи на відсутність у голови спілки ОСОБА_31 повноважень на укладення оспорюваного договору, вказуючи при цьому на непроведення загальних зборів співвласників, позивачем та третьою особою ОСОБА_3 не надано суду відповідних доказів на підтвердження викладеної обставини. Хоча відповідач вказує про проведення у 2005 році зборів співвласників, на яких вирішувалось питання про передачу спільного майна в оренду ПОП СП «Колос». При цьому всі треті особи, які не заявлять вимог на предмет спору, які є співвласниками майна, також зазначили, що такі збори проводились. Також не доведено позивачем та третьою особою ОСОБА_3 і відсутність доручень від співвласників на те, щоб голова спілки підписав у 2005 році договір про оренду майна.

Крім того, підлягає врахуванню й те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Встановлено, що частина співвласників не бажає, щоб їх майно перебувало в оренді ПОП СП «Колос», хоча мотивів такої позиції суду не наведено, оскільки обґрунтування порушення прав співвласників, як було встановлено вище, зводиться до помилкового тлумачення положень укладеного в 2005 році договору.

Разом з тим, частину співвласників влаштовують умови щодо сплати їм орендної плати та користування майном ПОП СП «Колос».

Тому, судом неодноразово вживались заходи щодо залучення до справи всіх співвласників майна колишнього КСП. Адже визнання недійсним договору від 20.12.2005 року призведе до порушення прав тих співвласників майна, які отримують орендну плату за користування їх майном.

Відтак, частина співвласників не позбавлена можливості виділу в натурі частини з майна колишнього КСП та подальшого розпоряджання таким майном на свій розсуд. При цьому інша частина майна може продовжувати залишатись в користуванні підприємства на підставі умов договору від 20.12.2005 року.

Жодних доказів на підтвердження неможливості групи співвласників виділити частину майна із спільного майна суду не надано. Оспорюваний договір не є перешкодою для такого виділу майна групи співвласників, оскільки лише всі співвласники майна мають право вирішувати порядок використання їх спільного майна.

При цьому, слід відмітити, що поняття «член спілки співвласників майна» та «співвласник майна» не є тотожними, оскільки наявність у особи права на частку у спільному майні не зобов'язує її бути членом спілки співвласників, адже членство у спілці є добровільним.

Протягом десяти років з часу укладення оспорюваного договору співвласникам майна нараховувалась та виплачувалась орендна плата за користування майном. Жодних відомостей про те, що будь-хто із співвласників звертався із заявою щодо незгоди із виплатою орендної плати чи її розміру, чи оспорював будь-які умови договору, чи цікавився на підставі чого виплачується орендна плата суду не надано.

Третя особа ОСОБА_3 був обраний членом керівного органу спілки - комісії спілки, що підтверджується випискою з протоколу зборів від 20.06.2001 року (Т. 1 а.с. 172).

Відтак, слід виходити з того, що всі співвласники майнових паїв, в інтересах яких подано позов, повинні були знати і знали про перебування в оренді підприємства майна, співвласниками якого вони є.

Відповідно до ст. 241 ЦК правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Законодавством не визначено форми схвалення особою, яку представляє представник, вчиненого представником з перевищенням повноважень правочину.

Вчинення такою особою дій, які свідчать про прийняття його до виконання, є одним із доказів, але не єдиним, схвалення правочину.

Оскільки співвласники майна отримували від підприємства орендну плату за користування майном, тому вони фактично вчинили дії, що свідчать про прийняття до виконання оспорюваного договору в частині передачі майна в оренду та оплати такого користування. Тобто фактично схвалили укладений правочин.

Крім того, встановлено, що в подальшому проводились загальні збори спілки співвласників, вирішувалось питання про продаж частини майна, проте укладений договір не оспорювався, не ставився під сумнів.

При цьому із статуту в редакції 2015 року видно, що повне найменування організації - Громадська організація «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос». Тобто із самої назви організації випливає, що її членам відомо про те, що вони є орендодавцями майнових паїв, що перебувають в оренді ПОП СП «Колос»

Підлягає врахованню правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 16 листопада 2016 у справі 6-2469цс16, відповідно до якої зазначено, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки особи в інтересах яких подано позов, третя особа ОСОБА_3 повинні були знати про перебування майна в оренді відповідача відповідно до укладеного договору, із позовом звернулись лише в липні 2015 року, не довели факту щодо неможливості отримання інформації щодо оспорюваного договору, тому в даному випадку пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено клопотання відповідачем (Т. 2 а.с.158).

Крім того, підлягає врахуванню й те, що позов пред'явлено громадською організацією «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос». Незважаючи на перейменування громадської організації та зміну голови, громадській організації, позивачу було і повинно було бути відомо про укладений за підписом її колишнього голови ОСОБА_31 договір від 20.12.2005 року, найменований «договір фінансового лізингу». При цьому суд враховує й те, що один із новообраних у 2015 році членів комітету спілки - ОСОБА_34 входив до складу комітету та брав участь у передачі майна за актом відповідно до договору від 20.12.2005 року, тобто також був обізнаний про передачу підприємству в користування майна (Т. 1 а.с. 8, 10, 172) .

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні.

Керуючись ст. 15, 209, 215, 217, 241, 256, 257, 261, 640, 806 ЦК України, ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 10, 60, 174, 212 - 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову громадської організації «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» с. Куна Гайсинського району, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3, до приватно-орендного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Колос» с. Куна Гайсинського району, треті особи які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляція протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Ладижинський міський суд.

Суддя: