Справа № 343/558/17
Провадження № 22-ц/779/1197/2017
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 02 червня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

29.03.2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди.

В заяві зазначила, що 16.02.2017 року уклала з відповідачем договір фінансового лізингу, за умовами якого відповідач зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування транспортний засіб Chevrolet Niva 1.7 МТ L 4X4, а вона відповідно зобовязалася сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов договору і у день укладення останнього сплатила на рахунок відповідача 35000 грн.

Посилаючись на те, що предмет договору так і не було передано позивачу, а на подану нею претензію відповідач жодним чином не відреагував, договір не відповідає принципу справедливості та добросовісності, укладений з порушенням ст. 18 та ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки умови договору є несправедливими за наявності істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача, вчинений з використанням нечесної підприємницької діяльності, та в порушення ст. 799 ЦК нотаріально не посвідчений, ОСОБА_1 просила визнати договір недійсним, стягнути з відповідача 35000 грн. сплачених коштів та 3500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Долинського районного суду від 02 червня 2017 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 35000 грн. сплачених за договором коштів.

У задоволенні позовних вимог щодо визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Також постановлено стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави 1600 грн. судового збору.

У апеляційній скарзі ТзОВ «Лізингова компанія Еталон» посилається на незаконність рішення суду.

Апелянт вказує на те, що договір фінансового лізингу нотаріальному посвідченню не підлягає, оскільки відповідно до пп.3.7 п.3 гл.5 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при посвідченні договору найму(оренди) або позички транспортного засобу нотаріус вимагає для огляду документ про реєстрацію транспортного засобу за фізичною чи юридичною особою, а у випадку, коли т/з не підлягає реєстрації або коли реєстраційне посвідчення не є свідченням права власності на т/з, - документ, що підтверджує набуття наймодавцем права власності на нього.

Враховуючи те, що даний договір є договором непрямого лізингу, у лізингодавця на момент його укладення відсутній документ про реєстрацію т/з, оскільки він зобовязався придбати предмет лізингу у майбутньому, а тому й нотаріальне посвідчення такого договору неможливе.

Також апелянт зазначає, що відсутність ліцензії на час укладення договору є обґрунтованою, оскільки відповідно до ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 року з 28.06.2015 року всі фінансові послуги, у тому числі і фінансовий лізинг, підлягають ліцензуванню, проте Закон про ліцензування передбачає обовязкову наявність ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Оскільки ліцензійні умови були затверджені лише 07.12.2016 року та набрали чинності 07.06.2017 року, всі договори фінансового лізингу, які укладені без ліцензії до цього числа, є дійсними.

Крім того, апелянт вказує на те, що договір фінансового лізингу нотаріальному посвідченню не підлягає, оскільки відповідно до ч.2 ст.806 ЦК до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Апелянт вважає невірним посилання на норми ст.799 ЦК, що містяться у параграфі 5 ЦК «Найм транспортного засобу», глави 58 «Найм (оренда)», який не регулює відносини фінансового лізингу.

Дана стаття регулює відносини, що виникають із найму транспортного засобу, але, незважаючи на схожість відносин найму транспортного засобу та відносин фінансового лізингу законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання, крім того, є спеціальний закон ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Оскільки спірні відносини регулюються як загальними так і спеціальними нормами, то останні мають пріоритет у застосуванні, а тому слід застосувати ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», якою передбачено укладення договору фінансового лізингу в письмовій формі.

Нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не передбачено ні загальними ні спеціальними нормами.

Просив рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_1 також подала апеляційну скаргу, у якій вказала на незаконність рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору фінансового лізингу.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що нікчемний договір не потребує визнання його недійсним в судовому порядку, оскільки відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК.

Крім того, ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає самостійні підстави визнання угоди недійсною. Зокрема, відповідно до ч.5 зазначеної статті у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

ОСОБА_1 зазначає, що договір №00531 фінансового лізингу від 16.02.2017 року є недійсним, оскільки вчинений відповідачем з порушенням істотних умов договору та шляхом нечесної підприємницької практики, через ненадання та надання у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення позивачем свідомого вибору, що стосується основних характеристик предмету лізингу, способу розрахунку ціни, статусу відповідача та наявності у нього ліцензії на здійснення фінансового лізингу, у звязку з чим представником відповідача було введено її в оману.

Такий правовий висновок міститься у рішенні ВСУ від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15.

Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору фінансового лізингу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Представник ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи.

Представник ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав, а апеляційну скаргу ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 з таких підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 35000 грн. авансового платежу.

Разом з тим, не можна погодитись з висновком суду про те, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу, не будучи нотаріально посвідченим відповідно до Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, є нікчемним правочином, а тому не потребує визнання його недійсним в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що 16.02.2017 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 005031 з додатками, згідно п.1.1 якого відповідач лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу, визначений у п.3.1 договору, а позивач лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.4).

Відповідно до 806 ЦК за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Предметом договору згідно п.3.1 транспортний засіб Chevrolet Niva 1.7 МТ L 4X4. Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 336 000 грн., авансовий платіж 168 000 грн., щомісячний платіж 14 000 грн., комісія за організацію (10%) 33 600 грн., комісія за передачу (3%) 10 080 грн.

Згідно п.5.1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі комісія за організацію), яка визначена у додатку № 1 і становить 10% вартості предмета лізингу), б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, визначений у додатку № 1 і становить 50% вартості предмета лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у додатку № 1 та становить 3% вартості предмета лізингу.

Згідно п.8.2.3 договору лізингоодержувач зобовязаний сплачувати другий лізинговий платіж, що складається з періодичних лізингових платежів, який включає: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.

Встановлено, що 16.02.2017 року позивач здійснила платіж в сумі 35000 грн. на розрахунковий рахунок відповідача, що підтверджено копією квитанції № 44 від 16.02.2017 року. (а.с.15).

Згідно п.3.6 лізингоодержувач підтверджує, що його повідомили та попередили про особливі властивості ТЗ, які можуть бути небезпечними для життя, здоровя, майна лізингоодержувача та третіх сторін, навколишнього середовища або призвести до пошкодження ТЗ під час його використання і в подальшому візьме на себе всю відповідальність за будь-яку шкоду фізичним, юридичним особам, будь-яким іншим установам внаслідок використання, зберігання, володіння або інших дій з ТЗ.

Однак, на підставі п.10.3 договору страхування предмета лізингу та ризиків здійснюється за рахунок лізингоодержувача, але на користь лізингодавця.

Пункт 4. 3. 5 договору надає право лізингодавцю в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання лізингоодержувачем цього договору, без завчасного повідомлення лізингоодержувача, а пунктом 4. 3. 6 зазначеного договору передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж або поставку предмета лізингу по причинах, які не залежать від лізингодавця, при цьому повертає сплачені кошти лізингоодержувачу відповідно до п. 12.12 договору і сплачує штраф у розмірі 20% від сплаченої суми. Комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Згідно п. 5. 4 договору лізингодавець залишає за собою право збільшувати вартість предмету лізингу до моменту його замовлення, відповідно при збільшенні вартості лізингоодержувач одноразово сплачує різницю, збільшується сума комісії за організацію договору.

Пунктами 12.1-12.18 оспорюваного договору встановлена відповідальність лише лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, жоден з цих пунктів не передбачає такої відповідальності лізингодавця перед лізингоодержувачем. Вказані пункти розділу 12 встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою (п.12.12, 12.13).

При вирішенні даного спору судом врахована правова позиція Верховного Суду України, що міститься у постанові від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15, яка згідно з ч.1 ст.3607 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч.2 ст.18 цього Закону, згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та ЗУ «Про захист прав споживачів».

Посилання представника ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на положення ч.1 ст. 3607 ЦПК про те, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки це є правом суду і колегія суддів не вбачає підстав для не врахування правового висновку, а обставини на які посилається апелянт, як на спростування правового висновку, не є достатніми для того, щоб вищезазначений правовий висновок не врахувати при розгляді даного спору.

При таких обставинах справи рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

В решті рішення суду слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Долинського районного суду від 02 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №005031 від 16.02.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон».

В решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_2