У х в а л а

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, який уточнило в ході розгляду справи, та остаточно просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 315 098 грн 09 коп.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної карти «АвтоРозстрочка» за №SAMDN3025 від 31 березня 2007 року та його додаткової угоди № 2, ОСОБА_3 отримав кредит у виді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 82 783 грн 20 коп. строком до 30 березня 2014 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом та комісії в строки та порядку встановлених кредитним договором.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, внаслідок чого станом на 23 лютого 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 315 098 грн 09 коп., з яких: 56 702 грн 27 коп. - заборгованість за кредитом, 62 687 грн 86 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 18 109 грн 87 коп. - заборгованість по комісії, 177 598 грн 09 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 237 500 грн 00 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 56 702 грн 27 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 62 687 грн 86 коп., заборгованості по комісії - 18 109 грн 87 коп. та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань - 100 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2015 року в частині вирішення позову про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пені, визначення загальної суми заборгованості та розподілу судових витрат змінено.

Зменшено стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості станом на 23 лютого 2015 року з 237 500 грн 00 коп. до 204 154 грн 61 коп., в тому числі з 62 687 грн 86 коп. до 39 342 грн 47 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом та зі 100 000 грн 00 коп. до 90 000 грн 00 коп. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення заборгованості за кредитом та комісії залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують договірні правовідносини, умови яких було порушено відповідачем, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню, зокрема, за процентами, виходячи з відсоткової ставки 35,96 % річних, а також заборгованість по комісії та пені, яка також підлягає стягненню з урахуванням положень ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення заборгованості за процентами та пені, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню з останнього на користь банку, проте врахувавши погодження сторонами розміру процентної ставки за користування коштами в межах 9 % річних, зменшив розмір процентів до 39 342 грн 47 коп., а також виходячи з принципів розумності та справедливості, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшив розмір пені до 90 000 грн.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 31 березня 2007 року між банком та ОСОБА_3 у простій письмовій формі укладено договір №SAMDN3025 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної карти «АвтоРозстрочка» та додаткова угода № 2 до вказаного договору, за умовами якого банк передав позичальнику кредитні кошти у виді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 82 783 грн 20 коп. на строк до 30 березня 2014 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом та комісії в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, позичальник передав в заставу банку автомобіль марки «Нива Шевролет», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (а. с. 5-6, 7-9).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, внаслідок чого станом на 23 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 315 098 грн 09 коп., з яких: 56 702 грн 27 коп. - заборгованість за кредитом, 62 687 грн 86 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 18 109 грн 87 коп. - заборгованість по комісії, 177 598 грн 09 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилам ч. 1 ст. 1049 та ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій, належним чином оцінивши наявні в матеріалах справи докази та врахувавши відсутність заяви відповідача про застосування строків позовної давності, а також ненадання ним свого контррозрахунку, установили неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, внаслідок чого станом на 23 лютого 2015 року утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 56 702 грн 27 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому, зокрема, враховане загальне погашення заборгованості у жовтні 2010 року на суму 54 917 грн 33 коп., в тому числі по тілу кредиту - 27 710 грн 04 коп. (а. с. 115-117).

При цьому, визначаючи розмір наявної заборгованості апеляційним судом обґрунтовано враховано, що умовами укладеного договору сторони погодили розмір процентної ставки за користування коштами в межах 9 % річних, а ставка у розмірі 18 % річних могла бути застосована за договором згідно з п. 23 при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, у зв'язку із чим суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач повинен був сплачувати банку проценти за користування кредитними коштами виходячи саме з визначеної сторонами процентної ставки щомісячно, що в гривневому еквіваленті становить 39 342 грн 47 коп.

Крім того апеляційним судом вмотивовано зазначено, що вимога позивача про стягнення пені в розмірі, який в декілька разів перевищує заборгованість спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду те, що діючим законодавством не наводиться чіткий перелік таких обставин та це питання повинно вирішуватися на підставі аналізу конкретної ситуації, а також враховуючи вимоги норм конституційного та міжнародного законодавства, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру пені з 100 000 грн 00 коп. до 90 000 грн 00 коп. відповідно до приписів ч. 3 ст. 551 ЦК України та принципів розумності і справедливості, закріплених у ст. 3 ЦК України.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що апеляційним судом не взято до уваги пропуск позивачем строку позовної давності, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідачем як у суді першої інстанції, так й у апеляційному суді клопотання про застосування строків позовної давності не заявлялось; при цьому оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності, яка не була предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення апеляційного суду, а докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович