АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1566/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 23 Таратін В. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВасиленко Л. І.
суддівБородійчука В. Г., Фетісової Т. Л.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з додатковою відповідальністю «Русь», третя особа Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області як правонаступник Управління Держгеокадастру у Черкаській області, про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и л а :

07 червня 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог вказав на те, що на праві приватної власності йому належить земельна ділянка, яка розташована на території Гельмязівської сільської ради Золотоніського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 2,50 га.

01 лютого 2000 р. він уклав з ВАТ «Русь» договір оренди даної земельної ділянки терміном на п'ять років на підставі І сертифікату. Даний договір зареєстровано в книзі реєстрації договорів оренди землі 30 травня 2000 р. за № 950 Гельмязівською сільською радою Золотоніського району Черкаської області.

У грудні 2015 р. позивач повідомив відповідача про те, що не має більше наміру надавати в оренду дану земельну ділянку, оскільки бажає обробляти її сам, на що отримав відповідь, що дана земельна ділянка знаходиться в оренді до 2030 р.

При зверненні до Управління Держгеокадастру у Золотоніському районі позивач дізнався про існування оскаржуваного договору оренди землі від 03 січня 2006 p., нібито укладеного між ним та ВСАТ «Русь», що зареєстрований у Золотоніському райвідділі Черкаської регіональної філії ДП «Центру ДЗК при Держкомзему України» 15 червня 2006 р. за № 32.

Позивач стверджує, що даний договір він не підписував, а підписи сторін є одним із обов'язкових реквізитів договору, які засвідчують їх вільне волевиявлення на укладення договору на певних узгоджених умовах.

Виходячи з вищевикладеного та посилаючись при цьому на ст. 203 ЦК України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; 205 ЦК України (форма правочину); 207 ЦК України (вимоги до письмової форми); 215 ЦК України (недійсність правочину), позивач просив визнати договір оренди від 03 січня 2006 р., що укладений між ОСОБА_6 та ВСАТ «Русь» недійсним.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 червня 2017 р. в задоволенні позову відмовлено повністю з підстав пропуску строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просив його скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

При цьому послався на ті ж підстави, що і в позовній заяві. Крім того додав, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що оспорюваний договір ним не підписувався, та відповідно і застосування судом положень ст. 267 ЦК України є неправильним, а також зазначив, що розробленням даних договорів з додатками займалося саме ТДВ «Русь».

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_6 та представника ТОВ «Русь» - Смілянського Ю.М., вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до висновку комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи підпис у спірному договорі оренди виконаний не позивачем, проте позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Діючим законодавством визначено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вбачається з матеріалів справи 07 червня 2016 р. ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ТДВ «Русь» про визнання недійсним договору оренди землі від 03 січня 2006 р., укладеного між ОСОБА_6 та ВСАТ «Русь».

За результатами розгляду спору судом встановлено, що 01 лютого 2000 р. між ОСОБА_6 та ВАТ «Русь» було укладено Договір № 2 оренди землі, яка, зокрема, належала позивачу на праві приватної власності на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) НОМЕР_2, відповідно до умов якого строк оренди землі становив 5 років. Згідно ж до п.6.4 цього договору - договір припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено; розірвання договору. Даний договір був зареєстрований в Книзі реєстрації договорів оренди землі 30 травня 2000 р. (а.с.5-6)

По закінченню дії приведеного договору, 11 жовтня 2005 р. ОСОБА_6 отримав Державний акт на права власності на земельну, ділянку серія НОМЕР_1, згідно якого він є власником земельної ділянки площею 2,50 га, розташованої на території Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. (а.с.9)

Також матеріали справи містять оскаржуваний позивачем Типовий договір оренди землі від 03 січня 2006 р. укладений між орендодавцем ОСОБА_6, як власником земельної ділянки за Державним актом № 710315 та орендарем ВСАТ «Русь», державна реєстрація якого проведена Золотоніським райвідділом Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» 15 червня 2006 р. за № 32. Даний договір укладено на 25 років у відповідності до п. 8 спірного договору. (а.с.7-8)

За оспорювання договору оренди землі від 03 січня 2006 р., судом встановлено факт отримання позивачем орендної плати від відповідача за період його дії, а саме з 2006 по 2017 роки, у виконання умов спірного договору, що, зокрема, що підтверджується копіями відомостей на виплату грошей, що містяться в матеріалах справи. (а.с.29-35)

Дана обставина визнавалась самим позивачем, як у суді першої, так і суді апеляційної інстанцій, та у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

З метою з'ясування обставин справи, ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 серпня 2016 р. було задоволено клопотання представника позивача та призначено у справі почеркознавчу експертизу. ( а.с. 71-72)

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19 січня 2017 р. було задоволено клопотання експерта, щодо надання порівняльного матеріалу та уточнення питання експерту.

Відповідно до Висновку комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи № 691/16-23, №324/17-23 від 25.04.2017 p.: 1) підпис у графі «Орендодавець» розділу «Підписи сторін» договору оренди землі від 03 січня 2016 р. виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів; 2) підпис у графі «Орендодавець» розділу «Підписи сторін» договору оренди землі від 03 січня 2016 р. виконаний не ОСОБА_6 (а.с.121-125)

Таким чином, вирішуючи спір стосовно недійсності спірного договору оренди від 03 січня 2006 p., з підстав зазначених у позовній заяві ОСОБА_6, колегія виходить з наступного.

Позивач достовірно знаючи, що договір оренди укладений ним у 2000 р., як орендодавцем - власником земельної ділянки належної позивачу на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) НОМЕР_2, припинив свою дію у 2005 р., отримавши 11 жовтня 2005 р. Державний акт на права власності на земельну, ділянку серія НОМЕР_1, який безпосередньо вказаний у спірному договорі від 03.01.2006 р., в якості підстави належності земельної ділянки, яка передається в оренду орендодавцю. Крім того, 03 січня 2006 р. позивач звертався до Директора регіонального Центру Державного земельного кадастру при Держкомземі України із заявою про здійснення державної реєстрації Договору оренди земельної ділянки площею 2,50 га з орендарем ВАТ «Русь» та підписав з ВАТ «Русь» в особі голови правління Акт приймання-здачі даної земельної ділянки, при цьому справжність свого підпису у заяві та акті позивач під сумнів не ставив. (а.с.61, 76, 66, 79),

Водночас, із вище зазначеного висновку судової експертизи вбачається, що спірний договір ОСОБА_6 особисто не підписувався. Зазначене стверджується і самим позивачем при зверненні до суду.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Колегія суддів вважає встановленим, той факт, що спірний договір, укладений від імені позивача підписаний не ним, а іншою особою. Таким чином спірний договір укладений без волевиявлення ОСОБА_6, а тому не є дійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Разом з тим, позивач не заперечив тієї обставини, що з часу укладення спірного договору та проведення його державної реєстрації до звернення з вказаним позовом в суд, він щорічно отримував орендну плату визначену умовами договору на протязі 9 років, зокрема, з 2006 по 2015 р.р.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як роз'яснено в абз. 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в п. 2.8 наведено такі роз'яснення, що до вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 № 4176-VI).

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, колегія суддів вважає обґрунтованим посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, як підставу відмови в позові, які викладені в його доповненні у відзиві до позовної заяви. (а.с. 59)

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Вказана правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України у справах № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року та №6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Колегія суддів враховує, що ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов'язує.

А у відповідності до ст. 322 ЦК України, яка регламентує тягар утримання майна, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач не навів суду належних доказів того, що ним з 2006 р., у відповідності до вимог законодавства, утримувалась належна йому на праві приватної власності земельна ділянка.

Таким чином у вказаних постановах ВСУ йдеться про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доводи позивача про те, що про порушене право він дізнався в 2015 р. є безпідставними.

Так, встановлені, зокрема, і за наслідками розгляду апеляційної скарги обставини свідчать про те, що про порушення свого права відповідно до предмету позовних вимог ОСОБА_6 міг та повинен був довідатися з часу укладення оспорюваного договору оренди землі, тобто з 2006 р., оскільки отримавши Державний акт на право власності на земельну ділянку, продовжував отримувати орендну плату, при цьому достовірно знаючи про те, що договір оренди землі, яка належить громадянину на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) № 2 від 01 лютого 2000 р. укладений між ним та ВАТ «Русь» строком на 5 років, припинив свою дію ще у 2005 р.

На ряду з викладеним колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, і в тій частині, що підтвердженням обізнаності позивача про існування спірного договору свідчать його заява від 03.01.2006 р. адресована директору регіонального Центру Державного земельного кадастру при Держкомземі України з проханням здійснити державну реєстрацію Договору оренди земельної ділянки площею 2,50 га з орендарем ВАТ «Русь» та підписання з ВАТ «Русь» в особі голови правління Акту приймання-здачі земельної ділянки земель с/г призначення.

Оскільки з позовом до суд позивач звернувся в червні 2016 р., тобто з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності, доказів поважності причин пропуску строку не довів, відповідач до винесення рішення подав заяву про застосування позовної давності, то відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Таким чином висновки суду, щодо пропуску позивачем строку позовної давності колегія суддів вважає обґрунтованими, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, та правових норм застосованих судом першої інстанції.

Щодо апеляційної скарги, то доводи викладені в ній носять суб'єктивний характер та не спростовують висновків суду першої інстанції, а також не наводять підстав, визначених ст. 309 ЦПК України, за наявності яких можливе скасування чи зміна судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 червня 2017 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :