Провадження № 2-о/127/609/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2017 місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді Антонюка В.В.,

при секретарі: Тронт. М.О.,

з участю: заявника: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Вінницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про встановлення факту смерті,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1, звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті його дружини ОСОБА_2 Заяву мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його дружина ОСОБА_2 у м. Керч, Автономної Республіки Крим, причиною смерті стала хвороба: рак правої молочної залози. Факт смерті дружини зареєстровано на тимчасово окупованій території. В той же час документи, видані на окупованій території Автономної Республіки Крим, не створюють правових наслідків. При зверненні до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області для державної реєстрації смерті дружини та отримання свідоцтва про її смерть, йому було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту смерті, оскільки заявник не володіє жодним документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті згідно чинного законодавства України. Отримати свідоцтво про смерть дружини на території України заявник не має можливості, просить суд встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Керч, Автономної Республіки Крим.

Заявник ОСОБА_1, в ході судового розгляду підтримав заявлені вимоги та пояснив, що у нього із померлою ОСОБА_2, є спільний син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, якого він має намір привезти до бабусі, що проживає в м. Вінниці, однак не може цього зробити за відсутності свідоцтва про смерть дружини, виданого на території України. Просив задоволити його заяву.

Представник заінтересованої особи Вінницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка мати заявника - ОСОБА_4, пояснила, що покійна невістка ОСОБА_2, хворіла на рак і померла ІНФОРМАЦІЯ_3. Захоронена вона на кладовищі в смт. Багерово, Ленінського району, Автономної Республіки Крим.

З'ясувавши позицію заявника, вислухавши пояснення свідка та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заявлених вимог виходячи з наступного.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є дружиною заявника ОСОБА_1, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1, виданим Багеровською селищною радою Ленінського району Автономної Республіки Крим, Україна 05.09.1998 року (а.с.10).

Заявник зареєстрований в АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2, виданим Ленінським РВ ГУМВС України в Криму 17.10.1998 року (а.с. 6-7).

Відповідно до наданого свідоцтва про смерть, виданого на тимчасово окупованій території України серії НОМЕР_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Керч (а.с. 17).

Відповідно до виписного Епікризу №4109, виданого ТОВ «Екстра -МЕД» м. Москва, зазначено, що 09.04.2016 року ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, виписана з діагнозом : рак правої молочної залози. Виписана за наполяганням хворої та родичів (а.с.14).

Відповідно до довідки Багеровського сільського поселення Ленінського району Республіки Крим № 624 від 27.06.2017 р. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, захоронена на кладовищі смт. Багерово, Ленінського району Республіки Крим (а.с.18).

Наведені вище довідки та свідоцтво не можуть бути прийняті в якості доказів, що підтверджують факт смерті ОСОБА_5 у відповідний час та у відповідному місці, оскільки вони видані (складені) не уповноваженими суб'єктами, а тому не мають будь якої юридичної сили, разом з тим, суд зважає на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій, внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Станом на день ухвалення рішення свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3, видане на тимчасово окупованій території України 26.04.2016 року Керченським міським відділом запису актів громадянського стану ДЗАГС МЮ Республіки Крим, не є підставою для реєстрації смерті на території України, оскільки видане органом створеним всупереч законодавства України та не є документом, що створює на території України правових наслідків.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

За таких обставин, встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті ОСОБА_2, встановленим.

Керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Заяву задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Кам'яна Яруга, Чугуєвського району, Харківської області, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Керч, Автономної Республіки Крим.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: