У Х В А Л А

17 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюк В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_5 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_4, про поновлення строку звернення до суду, визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування,

встановила:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, позов задоволено. Поновлено ОСОБА_5 строк подання позовної заяви. Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 10 лютого 1993 року № 2/184 про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке видано 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 257, 261 ЦК України, статей 1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

ОСОБА_4 пропущено строк подання заяви про перегляд, однак заявник ставить питання про поновлення цього строку з посиланням на поважність причин його пропуску.

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин, що підтверджується наявними у заяві доводами.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що приватизація квартири АДРЕСА_1 відбулася із порушеннями ч. 2 ст. 15 Закону України «Про право власності», ст. 1, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_81/ed_2011_11_09/pravo1/T248200.html?pravo=1>, п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_12_16/pravo1/FIN010.html?pravo=1>, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, позивача незаконно було позбавлено права на приватизацію квартири, наймачем якої був саме він. Отже, розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 лютого 1993 року № 2/184 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 є незаконним та скасовано.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 25 вересня 2013 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив із того, що суд, дійшовши висновку про задоволення позову про визнання недійсними рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності на квартиру, договору дарування, не з'ясував обставин справи, не дав оцінки доказам у їх сукупності, не перевірив доводи сторін, не мотивував, на підставі яких доказів дійшов висновку про те, що особа у незаконний спосіб набула права власності на спірну квартиру, не з'ясував, чи використав позивач право на приватизацію житла та у яких межах, що має значення для правильного вирішення справи;

- від 01 грудня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що орган приватизації правомірно видав свідоцтво про право власності на спірну квартиру не лише на ім'я позивача, а і на його доньку, яка на час приватизації була зареєстрована в квартирі, що відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 13 жовтня 2010 року, як суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що суд задовольняючи позовні вимоги з характером спірних правовідносин не визначився, не з'ясував, чи мала особа право на житлову площу у спірній квартирі на час її приватизації, чи була спірна квартира її постійним місцем проживання, чи не обумовлювалося угодою між нею та померлим певний порядок користування жилим приміщенням і, обмежившись лише довідкою комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації м. Донецька, дійшов необґрунтованого висновку про те, що особа свого права на приватизацію житла не використала. Крім того, суд не з'ясував питання про причини пропущення особою строку позовної давності та наявності чи відсутності підстав для його поновлення.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року суд виходив із того, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального та процесуального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не може вважатись прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку для подання заяви про перегляд судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк для подання заяви про перегляд Верховним Судом України судових рішень у справі.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_4, про поновлення строку звернення до суду, визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук