АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/1440/15-ц Номер провадження 22-ц/786/12/17Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю.А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Гальонкін С.А., Абрамов П.С.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, посвідчений 23 листопада 2013 року державним нотаріусом ОСОБА_6 державної нотаріальної контори, на користь ОСОБА_4

Заявлені вимоги мотивовані тим, що мати позивачки ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного заповіту зважаючи на психологічний тиск і фізичний вплив з боку ОСОБА_4 (батько позивачки та чоловік померлої), стан здоровя внаслідок отриманих тілесних ушкоджень не могла розуміти свої дії та керувати ними.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд неправильно оцінив надані сторонами докази, внаслідок чого зробив неправильний висновок про недоведеність позовних вимог. Окрім того, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про проведення у справі судової психолого-психіатричної експертизи, що позбавило позивача можливості довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23 листопада 2016 року зупинено провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.201 ЦПК України у звязку з отриманням судом відомостей про смерть ОСОБА_4, відповідача у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2017 року відновлено провадження у справі, залучено у якості відповідача ОСОБА_7 як спадкоємця померлого ОСОБА_4

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 за життя була матірю ОСОБА_3 і дружиною ОСОБА_4

27 липня 2011 року ОСОБА_5 склала заповіт на користь своєї доньки ОСОБА_3, який посвідчений у встановленому порядку.

23 листопада 2013 року ОСОБА_5 склала заповіт на користь свого чоловіка ОСОБА_4, який посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_6 державної нотаріальної контори за місцем помешкання заповідача.

20 липня 2014 року ОСОБА_5 померла. Весь час до своєї смерті ОСОБА_5 проживала разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 у будинку №212 по вул.. Залізничній у м.Лубнах.

Постановою слідчого СВ ОСОБА_6 УМВС України у Полтавській області від 29 липня 2014 року кримінальне провадження, яке відкрите 04 липня 2013 за фактом нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, закрите у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Згідно акту судової психіатричної експертизи №661 від 24 грудня 2015 року ОСОБА_5 за станом на час посвідчення заповіту 23 листопада 2013 року будь-яким психічним розладом не страждала та могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Суд першої інстанції, дослідивши фактичні обставини справи, перевіривши доводи і заперечення сторін, дав їм належну юридичну оцінку і дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності обставин, на які посилалася позивачка як на підставу заявленої вимоги.

Предявляючи позов, ОСОБА_3 посилалася на доведеність певних обставин і стверджували про існування трьох юридичних складів, а саме волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.2 ст.1257 ЦК України); заповіт був вчинений проти справжньої волі заповідача внаслідок застосування до нього фізичного і психологічного тиску з боку відповідача (ч.1 ст.231 ЦК України); заповіт був вчинений дієздатною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати (ч.1 ст.225 ЦК України).

Як розяснено у пункті 16 Постанови ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд за клопотанням хоча б однієї сторони зобовязаний призначений судову психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок експертизи оцінюється судом за правилами ст.212 ЦПК України.

У пункті 21 Постанови ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року розяснено, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Факт насильства не обовязково має бути підтверджений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Таким чином, для задоволення позову ОСОБА_3 необхідно довести належними і допустимими доказами (ст.58-60 ЦПК України) ту обставину, що на момент вчинення оспорюваного заповіту ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а також те, що оспорюваний заповіт вчинений внаслідок фізичного і психічного насильства з боку ОСОБА_4

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції у повній мірі дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів і дав належну оцінку усім доказам у їх сукупності.

Так, допитані у суді свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 стверджували про зловживання ОСОБА_4 алкоголем, застосування останнім насильства відносно своєї дружини, проте, як вони самі пояснювали, цю інформацію вони отримали від ОСОБА_3 та безпосередньо від ОСОБА_5, яку бачили один-два рази.

Зазначені показання повністю суперечать показанням інших свідків, які допитані у суді: ОСОБА_13, Гайдук, ОСОБА_14, ОСОБА_7

У досліджених судом першої інстанції матеріалах кримінального провадження також відсутні прямі обєктивні докази на підтвердження факту побиття ОСОБА_4 своєї дружини саме у звязку з намаганням примусити останню оформити заповіт на його користь.

Наведені докази у сукупності з категоричним висновком судової посмертної психіатричної експертизи не дають підстав для висновку про доведеність обставин, на які посилається ОСОБА_3 в обґрунтування заявлених вимог.

За клопотанням ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ухвалою апеляційного суду від 01 серпня 2017 року у справі призначена посмертна комплексна психолого-психіатрична експертиза.

Згідно висновку експерта №723 від 06 листопада 2017 року (т.2 а.с.148-152) ОСОБА_5 на час посвідчення заповіту від 23 листопада 2013 року страждала психічним розладом у виді органічного ураження головного мозку судинно-дисметаболічного ґенезу з церебранестенічним синдромом і за своїм психічним станом вона усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. У мотивувальній частині експертного дослідження зазначено про відсутність у матеріалах справи необхідних відомостей про індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_5, її емоційний стан та мотивацію поведінки при підписанні оспорюваного заповіту, а тому зроблений висновок про неможливість проведення психологічного дослідження.

Не дивлячись на тривалий розгляд справи та наполягаючи на проведенні експертного дослідження з метою визначення психологічного стану ОСОБА_5 на час посвідчення заповіту, позивачка та її представник всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не надали суду документів, які б свідчили про індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_5, її емоційний стан та мотивацію поведінки при підписанні оспорюваного заповіту, не заявляли клопотань про витребування необхідних доказів.

Апеляційна скарга не містить нових засобів доказування, її доводи не спростовують висновків суду. З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1ст.307, ст.308, ст.315, ст.319 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А. Лобов

Судді С.А. Гальонкін

ОСОБА_15

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов