Справа № 740/1040/17
Провадження № 2/740/725/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 липня 2017 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

судді Олійника В.П., при секретарі Капленку І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об"єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

Позивачем заявлені вимоги про визнання кв.АДРЕСА_1 об"єктом права спільної сумісної власності сторін та визнання права власності на 1 / 2 частку даної квартири, з посиланням на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 1979 року, який розірваний 08 грудня 2015 року, позивач отримала ордер на дану квартиру в будинку житлово-будівельного кооперативу «Прогресівець-2», остаток за квартиру внесено сторонами повністю 16 січня 1992 року, право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем, позивач має право на 1 / 2 частку вказаної квартири, яка є об»єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя.

Згідно заяви від 05 липня 2017 року представник позивача ОСОБА_3 підтримує заявлені вимоги, просить розглянути справу за відсутності. Відповідно до заяви від 05 липня 2017 року відповідач ОСОБА_2 проти позову не заперечує, просить розглянути справу за відсутності.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснюється.

Позов підлягає задоволенню повністю зі слідуючих підстав..

Відповідно до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Аналогічні норми передбачені також в ст.ст.22, 28 КпШС України, який діяв з 01 січня 1970 року і втратив чинність 27 липня 2010 року.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 1979 року, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 08 грудня 2015 року шлюб розірваний 08 грудня 2015 року.

Ордер на житлове приміщення №57 від 10 лютого 1987 року-кв.АДРЕСА_1, виданий позивачу ОСОБА_1, склад сім»ї-чоловік ОСОБА_2 та двоє дітей. Згідно реєстраційної відмітки у паспорті громадянина України позивач має зареєстроване місце проживання у кв.АДРЕСА_1 з 1987 року.

Згідно довідки КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 23 лютого 2017 року станом на 31 грудня 2012 року вказана квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі довідки ЖБК «Прогресівець-2» від 16 січня 1992 року №62. Згідно даної довідки ОСОБА_2 16 грудня 1991 року вніс залишок у розмірі 5584,83 руб. за вищезазначену квартиру.

Із врахуванням викладеного та положень ст.22 КпШС України, аналогічних приписів ст.60 СК України, вищезазначена квартира, яка набута за час шлюбу сторін, є їх спільною сумісною власністю і на підставі ст.70 СК України частки майна подружжя є рівними-по 1 / 2 частці, що є підставою для визнання даної квартири об"єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, та визнання за позивачем права власності на її 1 / 2 частку, залишивши за відповідачем право власності на 1 / 2 частку квартири. Позивач має право та інтерес до належної їй 1 / 2 частки квартири, визначення даної частки має правове визначення. При вирішення даної справи судом також враховується Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року по справі №1-10/2004, відповідно до якого поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст.4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 174, 197, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати кв.АДРЕСА_1 об"єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1 / 2 (одну другу) частку кв.АДРЕСА_1, яка є об"єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, залишивши право власності на 1 / 2 (одну другу) частку кв.АДРЕСА_1 за ОСОБА_2.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.П. Олійник .