Справа № 348/446/17
Провадження № 22-ц/779/1444/2017
Головуючий у 1 інстанції Мужик І. І.
Суддя-доповідач Максюта
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання умов та правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, що діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Надвірнянського районного суду від 24 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» поданий позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який обґрунтований тим, що 03 вересня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредитний договір, укладений між сторонами, складається з підписаної відповідачем заяви, умов та правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифів банку. З моменту підписання відповідачем заяви між кредитором і позичальником укладено кредитний договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання позичальника до запропонованого кредитором договору. Відповідач не виконує своїх зобов'язань, які передбачені кредитним договором, у зв'язку із чим станом на 31 січня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 13816,33 грн., що складається з 1859,31 грн - заборгованість за кредитом, 10822,91 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, в тому числі несплачені проценти на поточну заборгованість - 103,62 грн, несплачені проценти на прострочену заборгованість - 10719,29 грн, заборгованість по судовим штрафам - 1134,11 грн., яку просив стягнути на його користь з відповідача.

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання умов та правил надання банківських послуг і правил користування платіжною карткою недійсними, в обґрунтування якого зазначила, що ніякого договору з банком не підписувала. В матеріалах справи відсутній договір банківського обслуговування від 03.09.2009 року і дана обставина є припущенням та не підтверджена жодними доказами, крім заяви позивача від 03.09.2009 року. Не погоджується з позицією первісного позивача про те, що позичальник, підписавши заяву про відкриття банківського рахунку, приєднався і зобов'язався виконувати умови, викладені в умовах та правилах надання банківських послуг та тарифів банку, так як невідомо які саме умови та тарифи були розміщені на сайті позивача на час відкриття банківського рахунку. Оскільки умови та правила надання банківських послуг іправила користування платіжною карткою не узгоджені з позичальником, не відповідають ст.203 ЦК України, просила визнати їх недійсними.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 24 липня 2017 року позов ПАТ КБ "Приватбанк" задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість по кредитному договору № б/н від 03.09.2009 року в сумі 13816 грн. 33 коп., а також 1600 грн. судового збору. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу з мотивів порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Апелянтом зазначено, що суд не взяв до уваги, що в матеріалах справи немає жодного договору банківського обслуговування, немає підтвердження того, що відповідач погодився з умовами та правилами надання банківських послуг і факт відкриття поточного рахунку відповідачу саме 03.09.2009 року.

Не визначено, якими належними та допустимими доказами, тобто якими саме первинними документами підтверджується факт надання позивачем відповідачеві кредиту, а відповідно його розмір, період користування, момент часткового повернення. Крім цього не надано відповідних належних доказів наявності заборгованості за процентами в сумі 10822.91 грн, які почали нараховуватись з 24.12.2013 року, натомість прострочене сальдо нараховувалось з 04.09.2013 року. При цьому позивач не обгрунтовує та не підтверджує, чим ця заборгованість підтверджується.

Крім того, позивачем не надано суду належних первинних документів щодо наявності заборгованості відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Банк неправомірно збільшив процентну ставку за кредитом, не погодивши її з позичальником та змінював умови договору без згоди позичальника.

Відповідно до.ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір має вчинятися у письмовій формі. З урахуванням ст.628 ЦК України неможливо встановити реальний зміст зобов'язань, які виникли між сторонами спору на підставі відкриття банківського рахунку, а саме, його умови, порядок виконання,взаємні права та обов'язки сторін, відповідальність за порушення зобов'язань, строку дії тощо.

Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши представника апелянта, представника позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.303 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її обгрунтованою, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 526, 530, 610 та 1054 ЦК України, встановивши факт порушення виконання зобов'язання відповідачем, в результаті чого утворилася заборгованість за кредитним договором, дійшов висновку про доведеність позовних вимог та необхідність їх задоволення у повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із положень ст.ст. 638, 627-628 ЦК України, встановивши, що сторони при укладенні договору досягли усіх істотних умов договору, дотрималися принципу свободи договору, дійшов висновку, що підстави, передбачені ст. 203 ЦК України, які свідчать про недійсність договору. відсутні.

З висновками суду першої інстанції в частині задоволення первісних позовних вимог у повному обсязі колегія суддів не погоджується.

Судом встановлено, що відповідачем 03.09.2009 року підписана заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, копія якої міститься у справі (а.с.5). Із заяви та довідки про умови кредитування, які також підписані відповідачем (а.с.6), виходить, що відповідач погодився з тим, що ця заява разом із умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку становить між нею і банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася та погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які викладені на банківському сайті. При тому у заяві зазначено, що відповідач просить відкрити рахунки і надати послуги у вигляді кредитної карти: тип карти «кредитка універсальна» «55 днів пільгового періоду», валюта - гривня, сума кредитного ліміту - 1000 гривень; базова відсоткова ставка - 2,5% на місяць на залишок заборгованості з розрахунку 360 днів на рік; строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти; порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним, штраф при порушенні строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів - 500 гривень + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій (а.с.6), погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватися як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і списанням банком коштів з дебетної карти (а.с.5 -зворот).

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки із матеріалів справи вбачається, що відповідачем 03.09.2009 року була підписана заява-анкета про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, копія якої міститься у справі. Із цієї заяви виходить, що відповідач погодився з тим, що ця заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що 03 вересня 2009 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік (2,5 х12) на суму залишку заборгованості за кредитом, а погоджені сторонами умови кредитування зазначені у підписаній відповідачем довідці, а з 17.10.2012р. банком збільшений кредитний ліміт до 2000 грн, про що свідчить виписка по рахунку (а.с.5-6,38).

У судовому засіданні встановлено та не заперечується представником відповідача, що на підставі зазначеної заяви ОСОБА_3 отримала банківську карту з встановленим кредитним лімітом, користувалася нею, оплачуючи товари та послуги у мережі роздрібної торгівлі, частково повертала кредитні кошти. У результаті чого утворилася заборгованість за кредитом.

Станом на 24.12.2013 року поточна заборгованість за тілом кредиту, на яку здійснювалося нарахування процентів, була відсутня, про що свідчить інформація у графі «сальдо поточної заборгованості за кредитом» (колонка № 3). За період з 03.09.2009р. по 24.12.2013р. відповідач використала 1782,61 грн кредитних коштів, про що свідчить розрахунок заборгованості за кредитом та виписка по рахунку( а.с.4, 38-48), а повернула за цей період 550 гривень (10.10.2013р. - 50 грн, 15.11.2013р. - 300 грн, 24.12.2013р. - 200 грн). Сальдо поточної заборгованості за кредитом почало зростати з 26.12.2013р. і спочатку становило 1232,61 грн. (колонка № 3), що свідчить про те, що відповідач отримав грошові кошти (тіло кредиту) для особистих потреб у зазначеному розмірі і протягом пільгового періоду не повернув їх. Зазначені кошти по мірі настання строку платежу розподілялися банком на сальдо поточної та простроченої заборгованості, що на певний розрахунковий період до 21 травня 2014р. становило 1859,31 грн., а з 30 травня 2014 року сальдо поточної заборгованості і по 31.01.2017 р. (день розрахунку заборгованості) становить 1856,31 грн. За час нарахування поточної заборгованості за кредитом представником відповідача визнається і підтверджено випискою по рахунку, що відповідач здійснювала наступні платежі за кредитом: 30.12.2013р. - 303 грн, 15.01.2014р. - 750 грн, 23.01.2014р. - 600 грн, 05.02.2014р. - 500 грн, 10.02.2014 р. - 100 грн, 25.02.2014р. - 100 грн та 21.05.2014р. - 350 грн.

При тому представник відповідача (апелянта) не визнає здійснення оплати у розмірі 100 грн 08.07.2014р., яка зазначена у виписці по рахунку як повернення штрафу за прострочений кредит (а.с.13) і колегія суддів погоджується з позицією представника відповідача про відсутність доказів про здійснення платежу відповідачем на користь банку як повернення кредиту.

Крім того, представник апелянта заперечує платіж у розмірі 65,27 грн, котрий був здійснений 11.10.2015 року. Представник банку у судовому засіданні визнала, що цей платіж зарахований без згоди апелянта шляхом позадоговірного списання з іншого рахунка. Тому колегія суддів також визнає, що цей платіж не був здійснений, оскільки відсутні підписані апелянтом умови договору щодо позадоговірного списання коштів.

Отже, належними та допустимими і наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що заборгованість по тілу кредиту становить з 30.05.2014р. 1856,31 грн. І це не спростовано відповідачем по справі.

Із розрахунку заборгованості за кредитом (а.с.4) та заяви ОСОБА_3 про надання банківських послуг (а.с.5) встановлено, що сторони договору дійшли згоди про встановлення базової процентної ставки за кредитом у розмірі 2,5% на місяць, тобто 30% річних. Розмір такої процентної ставки застосовувався банком з моменту укладення договору, а з 01.09.2014 р. позивачем був збільшений розмір процентної ставки до 34,80% річних, а з 01 квітня 2015 -року з 34.80% до 43.20%.

Порядок збільшення процентної ставки за кредитним договором передбачений ст.1056-1 ЦК України.

Доказів про погодження умов договору з позичальником щодо збільшення процентної ставки у встановленому у вказаній статті порядку банком не надано.

Позивач суду не надав доказів і про підписання відповідачем Умов та правил надання банківських послуг.

Виходячи з правового аналізу вказаної норми, умови та правила надання банківських послуг та тарифи банку, які стосуються зміни відсоткової ставки в сторону збільшення від 30% і більше, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки позивачем не надано доказів, що такі умови містять підпис позичальника.

Це не суперечить і правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-16 цс 15 від 11 березня 2016 року.

За таких обставин, проценти за кредитом слід розраховувати виходячи з відсоткової ставки у розмірі 2,5% на місяць, тобто 30% річних, починаючи з 01 червня 2014 року шляхом множення залишку основного боргу (1856,31) на 30% річних та кількості днів у розрахунковому місяці ділених на кількість днів у році.

Таким чином, розрахунок процентів (плату за користування кредитними коштами) за період з 01.06.2014 року по 31.01.2017 року є наступним:

Червень, вересень, листопад 2014 року (3 місяці) =1856,31х30/100х30/365=45,77х3=137,31 грн; липень, серпень, жовтень, грудень 2014 року (4міс) = 1856,31х30/100х31/365=47,30х4=189,2 грн; січень, березень, травень, липень, серпень, жовтень, грудень 2015р. (7 міс) - 1856,31х30/100х31/365=47,30х7=331,1 грн; лютий 2015р. - 1856,31х30/100х28/365=42,72грн; квітень, червень, вересень, листопад 2015р. - 1856,31х30/100х30/365=45,77х4=183,08 грн; січень, березень, травень, липень, серпень, жовтень, грудень 2016р. (7 міс) - 1856,31х30/100х31/366=47,17х7=330,19 грн; лютий 2016р. - 1856,31х30/100х29/366=44,13грн; квітень, червень, вересень, листопад 2016р. - 1856,31х30/100х30/366=45,65х4=182,6 грн; січень 2017р. - 1856,31х30/100х31/365 =47,30грн, а всього за цей період процентів 1487,63 грн (137,31+189,2+331,1+42,72+183,08+330,19+182,6+44,13+47,30).

Із матеріалів справи встановлено, що з моменту укладення кредитного договору, тобто з 03 вересня 2009 року, ніхто зі сторін до цього часу не заявив про намір його припинити. У свою чергу, відповідач не надала банку письмової заяви про закриття картрахунку.

І, навпаки, банком надані відомості про те, що відповідач у зв'язку із укладенням цього договору користувалася кредитними картами №№ 686862, виданою 03.09.2009р., строком дії до грудня 2012р., № 773780, виданою 04.09.2013р., строком дії до червня 2017р., № 484892, виданою 04.09.2013р., строком дії до вересня 2017 року та № 605711, виданою 07.11.2013 року, строком дії до жовтня 2017 року (а.с.235, 121, 37) і розрахунки, згідно виписки по рахунку, здійснювався з використанням зазначених банківських карт.

Таким чином, строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки з найдовшим терміном, тобто закінчився у жовтні 2017 року.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Поняття неустойки передбачено ст.549 ЦК України, відповідно до якої неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до довідки про умови кредитування з позичальником погоджена умова про нарахування штрафу при порушенні строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів у розмірі 500 грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій (комісія не нараховувалася і такий вид платежів позивач не просить стягнути.

Оскільки штраф передбачений однією штрафною санкцією, а 500 гривень та 5 % від розміру заборгованості є лише його складовими в залежності від розміру заборгованості, то застосування одночасно обох складових не є декількома видами юридичної відповідальності в розумінні ст. 61 Конституції України і нарахування такої штрафної санкції не суперечить правовому висновку. викладеному у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року № 347-1910-15-ц.

Відповідачем у суді першої інстанції заявлено про застосування строку позовної давності у даних правовідносинах.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) застосовується позовна давність в один рік.

В силу ч.1 та 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання.

Правові позиції щодо застосування строків позовної давності у кредитних правовідносинах висловлені Верховним Судом України у Постановах № 6-100 цс 14 від 03 вересня 2014 року та № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року.

Так як у кредитному договорі передбачено, що строк внесення щомісячних платежів до 25 числа, наступного за звітним, тому, враховуючи, що останній платіж за кредитом сплачено 21.05.2014 року у розмірі 350 грн, то початком перебігу строку позовної давності є наступний день, від котрого боржник повинен був сплатити черговий платіж, проте не сплатив його, тобто 25 червня 2014 року.

Виходячи з того, що позивач звернувся за захистом порушеного права 16 лютого 2017 року (ця дата міститься на конверті поштового відправлення), тобто до закінчення трьохрічного строку, тому перебіг строку позовної давності щодо основного зобов'язання не закінчився.

Враховуючи те, що остаточний розмір штрафу залежить від розміру загальної заборгованості, тому позивачем вірно нарахований штраф і колегія суддів дійшла висновку, що з моменту його нарахування річний строк позовної давності також не закінчився.

Таким чином, у зв'язку із неналежним виконанням своїх зобов'язань позичальником, заборгованість за кредитним договором від 03 вересня 2009 року складає 4011,14 грн., з яких 1856,31 грн - заборгованість за кредитом, 1487,63грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, та неустойка у виді штрафу - 667,20 грн (500+167,20 (5% від 1856,31+1487,63). І зазначений розмір заборгованості слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В силу вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1,2 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що апелянт не надала жодних доказів на підтвердження своїх вимог щодо відсутності її вільного волевиявлення на укладення вказаного договору, а умови та правила надання банківських послуг та тарифи банку, які нею не підписані, не є складовою кредитного договору та жодним чином не стосуються її прав та обов'язків, тому не підлягають визнанню за її позовом недійсними.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат підлягає скасуванню.

З відповідача на користь банку підлягають стягненню і понесені судові витрати, сплачені у вигляді судового збору за подання позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 464,48 грн. (29,03% від 1600грн).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314,316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, що діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 24 липня 2017 року в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором від 03 вересня 2009 року в розмірі 4011,14 грн (чотири тисячі одинадцять гривень 14 копійок), з яких: сума основного боргу за кредитом - 1856,31 гривень,заборгованість по процентах за користування кредитом - 1487,63 гривень та неустойка у виді штрафу - 667,20 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати у розмірі 464, 48 грн (чотириста шістдесят чотири гривні 48 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання умов та правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою недійсними, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

О.О. Томин