Справа № 463/6198/16-ц
Провадження № 2/463/793/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна Страхова компанія «Оранта» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач ПрАТ «НАСК «Оранта» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу на суму 1467,02 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10.04.2012р. між сторонами укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого забезпеченим транспортним засобом є «KIA Sportage», д.н.з. НОМЕР_1. 18.03.2013р. на вул. Герцена, 2 у м. Львові за участю автомобіля Daewoo Lanos д.н.з. НОМЕР_2 та забезпеченого транспортного засобу під керуванням відповідача, з вини останнього відбулась ДТП, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 25.04.2013р. відповідача визнано винним у вчиненні ДТП та крім цього, винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП - залишення місця ДТП. Потерпілий звернувся до позивача з вимогою відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок ДТП. 23.03.2015р. останньому виплачено страхове відшкодування в сумі 1467,02 грн. Оскільки відповідач після ДТП самовільно залишив місце пригоди, йому скеровувалась відповідна вимога щодо повернення вказаних коштів в добровільному порядку. Така вимога залишилась проігнорованою, у зв'язку з чим сплачене страхове відшкодування просить стягнути з ОСОБА_1 в примусовому порядку.

В судове засідання представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, скерував до суду заяву, в якій справу просить слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. Попередньо, скерував до суду письмові заперечення проти позову, в яких вказує, що місце пригоди залишив не умисно, оскільки не відчув удару та не знав, що став учасником ДТП. З огляду на вкрай незадовільні погодні умови, в момент зіткнення почув якийсь звук та був впевнений, що наїхав на сторонній предмет. Після того, як працівники ДАІ пред'явили вимогу надати для огляду власний автомобіль, без будь-яких заперечень виконав її, що свідчить про відсутність у нього умислу залишити місце пригоди. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення вину визнав внаслідок своєї неуважності. Крім того, позов пред'явлено по спливу загального трьохрічного строку позовної давності, який обчислює з моменту вчинення ДТП. Такий термін позивач не просить поновити, що в сукупності, виключає можливість задоволення позову. Враховуючи обсяг зібраних доказів, який є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 18.03.2013р. на вул. Герцена, 2 у м. Львові за участю автомобіля Daewoo Lanos д.н.з. НОМЕР_2 та автомобіля «KIA Sportage», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням відповідача, з вини останнього відбулась ДТП, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 25.04.2013р. відповідача визнано винним у вчиненні ДТП та крім цього, винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП - залишення місця ДТП.

Відповідно до полісу № АВ/7573526 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.23), в момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1, під час керування ним транспортним засобом KIA Sportage», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у страховій компанії позивача.

Згідно вимог ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальнику) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові внески та виконувати інші умови договору.

Згідно платіжного доручення (а.с.54), страхове відшкодування в розмірі 1467,02 виплачено потерпілому 23.03.2015р.

Відповідно до пп. 8 пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції, яка діяла на момент вчинення ДТП, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.

Частиною 4 ст. 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається зі змісту постанови Личаківського районного суду м. Львова від 25.04.2013р., під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідач визнав свою вину, в тому числі за ст. 122-4 КУпАП, відповідальність за якою настає у випадку залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Залишення місця дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до п. 1.10 ПДР України, це дії учасника дорожньо-транспортної пригоди, спрямовані на приховання факту такої пригоди або обставин її скоєння, які спричинили необхідність проведення поліцейськими заходів щодо встановлення (розшуку) цього учасника та (або) розшуку транспортного засобу.

Оскільки факт самовільного залишення місця ДТП встановлено постановою у справі про адміністративне правопорушення, яка для суду є обов'язковою, і на момент розгляду справи відповідач визнав вказаний факт, суд не має підстав вважати, що дії відповідача під час залишення місця пригоди були іншими, ніж самовільні.

В такому випадку закон наділяє страховика правом регресної вимоги і тому, позов належить задовольнити.

При цьому, мотиви заперечення відповідача про пред'явлення позову по спливу строку позовної давності суд відкидає.

Під час розгляду цивільної справи № 6-2598цс15 Верховний Суд України в своїй постанові від 23.03.2016р. зазначив, що перехід права вимоги за нормами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку про її застосування за таких умов: 1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим. 2. Регрес застосовується після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема виплати страхового відшкодування (частина шоста статті 261 ЦК України).

Разом з тим статтею 993 ЦК передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (частина перша статті 262 ЦК України). Отже, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги сплаченого страхового відшкодування до заподіювача і строк такої вимоги починає спливати з моменту заподіяння шкоди.

У справі, що переглядається, спір виник між страховою компанією та водієм забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності власника автомобіля, а саме щодо застосування до таких правовідносин положень статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Характер таких правовідносин свідчить про право страховика на пред'явлення зворотної вимоги (регресу), а не перехід до нього права вимоги (суброгація). Такі правовідносин сторін не регулюються нормами ст. 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», а регулюються положеннями ст. 1191 ЦК України, ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з чим строк позовної давності слід обчислювати з моменту виплати страхувальником страхового відшкодування на користь потерпілої особи.

Натомість, у постанові Верховного Суду України № 6-112цс13, на яку посилається відповідач як на обґрунтованість свого висновку щодо пред'явлення позову після закінчення строку позовної давності правовідносини сторін регулювались нормами ст. 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», тобто мала місце суброгація, де строк позовної давності обчислюється з моменту завдання шкоди.

Позов пред'явлено до суду 28.12.2016р., і оскільки виплата страхового відшкодування відбулась 23.03.2015р., строк позовної давності не пропущено.

Тому, позов належить задовольнити в повному обсязі.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1378 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.25).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10,60,61,88,174,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 979-982, 984, 993 ЦК України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна Страхова компанія «Оранта» (м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-д, р/р 101 в ПАТ «Банк Кредит Дніпро», МФО 305749, ) шкоду в порядку регресу в розмірі 1467,02 грн. (одна тисяча чотириста шістдесят сім грн. дві коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна Страхова компанія «Оранта» 1378 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.