ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

у складі:

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: Криворучко А.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Фастів цивільну справу за позовною заявою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області до ОСОБА_1, третя особа: Державна судова адміністрація України про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2017 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області ( далі - ТУ ДСА України в Київській області) до ОСОБА_1, третя особа: Державна судова адміністрація України ( далі - ДСА України) про стягнення коштів, підсудність якої згідно з частиною першою статті 108 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначена Фастівському міськрайонному суду Київської області (ухвала Апеляційного суду Київської області від 09.02.2017 р.).

У зазначеній позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача кошти в сумі 7308,00 грн., обґрунтовуючи таку вимогу тим, що відповідно до п.10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII (далі - Закон № 76-VIII) було встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати. Цим же Законом було доповнено частину шосту статті 149 чинного на той час Закону України «Про судоустрій і статус суддів» абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах». Листом ДСА України від 15.01.2015 р. № 1-315/15 повідомлено, що «...у разі скорочення чисельності працівників суду у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати». На виконання наведеного, на підставі наказу начальника ТУ ДСА України в Київській області від 02.02.2015 р. № 15/0 (про проведення скорочення) позивачем було проведено скорочення штатних одиниць працівників місцевих загальних судів Київської області, а саме: в 11 місцевих судах Київської області - за наказом; в 6 судах - враховано загальну чисельність працівників апаратів цих судів, що була значно меншою за показник 3,7; в інших судах - за рахунок існуючих вакантних посад, що не заповнювалися.

З огляду на проведене скорочення, вимоги Закону № 76-VIII, а також беручи до уваги рішення Ради суддів України від 05.02.2015 р. № 6, Позивачем на підставі наказу начальника ТУ ДСА України в Київській області від 10.02.2015 р. № 13 виплачено суддям суддівську винагороду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Проте, після проведення фінансового аудиту Позивача та аудиту відповідності, ДСА України 25.03.2016 р. було складено Звіт про результати аудиту, в одному з висновків якого зазначено про «недотримання вимог пункту 10 розділу III Прикінцевих положень Закону № 76-VIII та перевищення максимального місячного розміру суддівської винагороди, внаслідок чого у лютому-березні 2015 року суддям понад встановлених обмежень виплачена суддівська винагорода у загальній сумі 919,59 тис. грн.», тобто виплату суддівської винагороди суддям у розмірі 10 мінімальних заробітних плат ДСА України було визнано порушенням та, в подальшому, зобов'язано Позивача «забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату суддівської винагороди», зокрема, шляхом вжиття заходів по стягненню з суддів надмірно виплачених коштів. У зв'язку з цим Позивачем подано низку позовів, у тому числі до Відповідача, з вимогою про стягнення коштів у сумі 7308,00 грн.

Представник позивача подала до суду заяву, відповідно до якої вказала, що вимоги позовної заяви підтримує в повному обсязі, та просила суд розглядати справу без її участі.

Відповідач в судове засідання не зявилася, повідомлена вчасно та належним чином, на електронну адресу суду надіслала свої письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначила, що у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 22 січня 2014 року по справі № 6-151 цс 13 відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Крім того, відповідно до ст. 127 КЗпПУ відрахування із заробітної плати можуть проводитися тільки у випадках, передбачених законодавством України. Виходячи з викладеного, просила відмовити у задоволенні позову та провести розгляд справи без її участі в звязку з зайнятістю на роботі.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, будь-яких заперечень чи клопотань від третьої особи, в тому числі про відкладення розгляду справи, до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_1 працює суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Згідно п. 10 розділу III Прикінцевих положень Закону України « Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII 28.12.2014 року було встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати ( що становило 8526 грн.), а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати ( 12180 грн.).

Також Законом № 76-VIII було доповнено частину шосту статті 149 чинного на той час Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-VI (з подальшими змінами) абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах» (підпункт 4 пункту 36 розділу I Закону № 76-VIII).

Отже, аналіз норм Закону № 76-VIII у їх сукупності, дозволяє суду дійти висновку, що цим Законом не вимагалося проведення скорочення штатної чисельності працівників абсолютно в кожному суді загальної юрисдикції, а встановлювався для цього відповідний кількісний критерій визначення в судах штатної чисельності працівників, виходячи «із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах». Дотримання чи недотримання такого критерію, на переконання суду, є обставиною, яка обумовлювала наявність чи відсутність підстав для обмеження розміру суддівської винагороди згідно із вимогами Закону № 76-VIII.

Крім того, у пункті 3 мотивувальної частини рішення Ради суддів України від 05.02.2015 р. № 6 з огляду на пункт 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII зазначено, що: у випадку затвердження штатного розпису суду, кількість працівників в якому відповідає граничній штатній чисельності, визначеній наказом ДСА України від 24.12.2014 р. № 170 «Про затвердження штатної чисельності працівників апаратів місцевих та апеляційних судів», максимальний розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати; у разі скорочення чисельності працівників суду у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Пунктами 1, 2 резолютивної частини зазначеного рішення Ради суддів України визнано, зокрема, пункт 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII порушенням гарантій незалежності, правового захисту та належних умов діяльності суддів, гарантованих статтями 126 і 130 Конституції України, та визначено, що скорочення апарату суду, здійснення інших заходів повинно здійснюватися з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів протягом 2015 року з огляду на кількісний склад суддів відповідного суду і кількість працівників апарату суду, необхідного для дотримання та забезпечення судових процедур та розгляду судових справ у строки та порядку, визначеному законодавством.

Як встановлено судом, позивач у зв'язку з проведеним ним скороченням штатних одиниць та затвердженням змін до штатних розписів місцевих загальних судів Київської області на 2015 рік, керуючись пунктом 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII, наказом ТУ ДСА України в Київській області від 10.02.2015 р. № 13 установив, що з лютого 2015 року максимальний місячний розмір суддівської винагороди суддям місцевих загальних судів Київської області обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати (а.с. 13).

У зв'язку з цим суд вважає, що виплата суддям суддівської винагороди у зазначеному розмірі відповідає вимогам чинного на час здійснення таких виплат законодавству України, а тому позовна вимога ТУ ДСА України в Київській області щодо стягнення з Відповідача нібито безпідставно нарахованих і виплачених коштів у сумі 7308,00грн., є необґрунтованою і не підлягає задоволенню.

Відповідно до загального правила частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Проте згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тобто законом встановлено два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Зважаючи на встановленні судом обставини у справі, згідно з якими виплата ТУ ДСА України в Київській області суддівської винагороди, зокрема, Відповідачеві була проведена добровільно, за відсутності рахункової помилки з боку Позивача і недобросовісності з боку набувача (Відповідача), за таких обставин суд вважає, що до даних правовідносин мають застосовуватися зазначені положення статті 1215 ЦК України, за якими кошти, які Позивач просить стягнути з Відповідача, поверненню не підлягають.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 22.01.2014 р. у справі № 6-151цс13 та від 02.07.2014 р. у справі № 6-91цс14, що мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права (частина перша статті 3607 ЦПК України).

Судом враховано також єдність статусу суддів незалежно від місця суду в системі судів загальної юрисдикції чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді (стаття 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-VI (з подальшими змінами), стаття 52 чинного Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), що ґрунтується на загальних конституційних і міжнародних вимогах щодо рівності прав та рівності перед законом, зокрема, на недопущенні звуження змісту та обсягу існуючих прав при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, а так само забороні обмежень за тими чи іншими ознаками (статті 22, 24 Конституції України).

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів як невід'ємні елементи їх статусу поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Однією з таких гарантій є, зокрема, призначення суддям матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання). Належне матеріальне забезпечення спрямоване на гарантування гідного життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Як зазначав Конституційний Суд України у рішеннях, конституційний принцип незалежності суддів означає, зокрема, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008).

Суд поділяє правові європейські позиції, за якими принцип рівного статусу для суддів має також поширюватись і на суддівську винагороду, зокрема Консультативної ради європейських суддів, на думку якої необхідно забезпечити, щоб усі судді з однаковим стажем отримували однакову винагороду, за виключенням будь-яких обов'язкових та особливих додаткових доплат за виконання інших обов'язків (пункти 56, 57 висновку КРЄС від 05-06.11.2012 р. № 15).

З огляду на наведені національні конституційні та європейські гарантії статусу суддів, їх незалежності та матеріального забезпечення суд вважає, що Позивач, провівши скорочення штатних одиниць у місцевих загальних судах Київської області, як це вимагалося за Законом № 76-VIII, мав правові підстави для обмеження суддям суддівської винагороди 10 розмірами мінімальної заробітної плати, забезпечивши одночасно дотримання єдиного статусу суддів та рівність оплати їх праці в межах своєї територіальної компетенції.

Враховуючи усе наведене вище та відповідно до пункту 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII, частини шостої статті 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-VI (з подальшими змінами), пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України, керуючись статтями 3, 4, 10, 11, 57, 60, 131, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області до ОСОБА_1, третя особа: Державна судова адміністрація України про стягнення коштів залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ