Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
11 квітня 2017 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Смоляра О.А.

при секретарі Зарубі Н.М.

за участю представників заявника ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_3 , зацікавлені особи: Міністерство соціальної політики України, Посольство Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значен,-

ВСТАНОВИВ:
Заявник ОСОБА_3 звернулась до суду із завою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що її син ОСОБА_4 загинув при виконанні обов`язку військової служби 03 серпня 2014 року у складі військової частини НОМЕР_1 на території Луганської області, с. Красний Яр, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Вказує, що вона з 17.11.2016 року є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права».
Зазначає, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Первомайськ, Черкаського району, Черкаської області, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Від шлюбу з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син, ОСОБА_4 .
Вказує, що з кінця лютого-початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів і з цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.
Вважає, що на військову агресію Російської Федерації проти України вказують постанова Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. №1207-VІІ, Закон України «Про санкції» від 14.08.2014 р. №1644-VІІ, постанова Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 року №254-VІІ, постанова Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ДНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-VІІІ, постанова Верховної Ради України від 27.01.2015 року №129-VІІІ, якою затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Вказує, що військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій, при цьому посилається на Резолюцію ПАРЄ від 09.04.2014 року, Резолюцію Європарламенту (2014/2965 (RSP) від 15.01.2015 р., Резолюцію ПАРЄ від 25.06.2015 року.
Також на підтвердження тієї обставини, що відносно України відбувається збройна агресія Російської Федерації, вказує на дані прес-центру СБУ від 27 серпня 2014 року, від 05 вересня 2014 року, оперативну інформацію Інформаційно-аналітичного центру РНБОУ від 22.08.2014 року, Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України», представлений незалежною неурядовою правозахисною організацією Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою, а також на повідомлення з різних засобів масової інформації.
Вважає, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями.
Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно ч.2 ст.61 ЦПК України.
Зазначає, що відповідно до розпорядження Командувача оперативного командування «Північ» від 14 травня 2014 року №16 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23 травня 2014 року №106. ОСОБА_6 з 24 травня 2014 року вибув для виконання заходів Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в складі 3-ї батальйонно-тактичної групи. В період з 16 червня 2014 року по 03 серпня 2014 року безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської області, у складі військової частини НОМЕР_1 .

Зазначає, що відповідно до оперативних даних групи «Інформаційний опір», опублікованих в статті «Сводка M», статті «Десантники в районі Дякового знаходяться під перехресним вогнем ворога» від 05 серпня 2014 року опублікованої в Інтернет-порталі «nbnews.com.ua», статті «Бойовики обстрілюють позиції сил АТО із танків і «Градів» від 06 серпня 2014 року розміщеній в інтернет-порталі «24tv.ua» та іншої інформації, що міститься на сторінках інтернет-видань, підтверджується участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі с. Красний Яр, Краснодонського району, Луганської області. Саме цим військам протистояли військові української армії, що відносились до складу сил та засобів військової частини НОМЕР_1 , в яких, зокрема, і проходив військову службу ОСОБА_6 03 серпня 2014 року під час виконання бойового завдання по звільненню селища Красний Яр від проросійських бойовиків, які здійснювали збройний опір українським військовим на території Донецької та Луганської областей, у складі штурмового танкового взводу, танк №681 БМ «Булат» позивний «Копчений», в якому знаходився екіпаж у складі: командира танку капітана ОСОБА_4 , сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_7 і старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_8 , вибухнув під час бою, наїхавши на фугас. В результаті підриву всі члени екіпажу танку загинули від отримання термічних опіків полум`ям 99% шкіряних покривів.

Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 05 серпня 2014 року №2454 Дм/14 та довідкою про причини смерті від 05 серпня 2014 року №2454 Дм/14, виданими комунальним закладом охорони здоров`я Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи, свідоцтвом про смерть від 08 серпня 2014 року серії НОМЕР_2 виданим виконавчим комітетом Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, отримана під час бойових дій в зоні антитерористичної операції вибухова травма ОСОБА_9 послужила причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08 серпня 2014 року №173 капітана ОСОБА_9 - заступника командира 8-ї танкової роти з озброєння 3-го танкового батальйону з 04 серпня 2014 року було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю.

Протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень, контузій, травм, каліцтв від 29 серпня 2014 року №52442 було встановлено, що травма і причина смерті ОСОБА_10 , пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 вересня 2014 року №188 було призначено провести службове розслідування по факту загибелі капітана ОСОБА_9

10 вересня 2014 року командиром військової частини НОМЕР_1 було видано Акт про нещасний випадок №16. Цього ж дня командир військової частини НОМЕР_1 видав Акт проведення службового розслідування, в якому зазначається, що комісією військової частини НОМЕР_1 було проведене службове розслідування і встановлено обставини та причини, що призвели до загибелі капітана ОСОБА_11 .

23 жовтня 2015 року ОСОБА_3 отримала посвідчення члена сім`ї загиблого військовослужбовця серії НОМЕР_3 , що дає їй право користуватися відповідними пільгами, встановленими законодавством У країни.

08 вересня 2014 року Указом Президента України №708/2014 ОСОБА_9 «за особисту мужність і героїзм виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України», було нагороджено орденом Богдана Хмельницького III ступеня посмертно.

Відповідно до Указу Президента України від травня 2014 року №480/2014 капітану ОСОБА_12 за проявлені мужність, самовідданість та героїзм було присвоєно звання «майор», що підтверджується витягом із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 22 квітня 2016 року №342.

Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вказує, що встановлення юридичного факту, що поранення та загибель її сина, ОСОБА_4 , яка сталася при виконанні обов`язку військової служби внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, буде породжувати юридичні наслідки - визначення статусу ОСОБА_4 , як жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 р., що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Після визначення даного статусу заявник отримає право звернутися за допомогою до міжнародних гуманітарних організацій, у тому числі до Міжнародної Федерації Червоного Хреста.
Вважає, що встановлення факту того, що загибель її сина, ОСОБА_4 , яка сталася внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено.
Просила встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , при виконанні обов`язку військової служби 03 серпня 2014 року на території Луганської області України поблизу с. Красний Яр Краснодонського району, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В судове засідання заявник не з`явилася, будучи належно повідомленою про час та місце розгляду справи, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, підтримує в повному обсязі, просила її задовольнити.

Представники заявника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - представники громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права» у судовому засіданні заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, підтримували в повному обсязі, просили його задовольнити.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник заінтересованої особи Російської Федерації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Дослідивши письмові та речові докази по справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, судом встановлено наступні обставини, та відповідні їм правовідносини.

Заявник ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Капітан ОСОБА_4 проходив військову службу за контрактом військовій частині НОМЕР_4 з 28.07.2005 року. Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №57 від 01.02.2013 року призначений на посаду заступника командира танкової роти з озброєння.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого виконавчим комітетом Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області 03.08.2014 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце смерті - с. Красний Яр, Луганська область, Україна.

Відповідно з лікарського свідоцтва про смерть від 05 серпня 2014 року №2454 Дм/14 причиною смерті ОСОБА_4 є вибухова травма.

Як зазначено у витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії №52442 від 29.08.2014 року травма і причина смерті ОСОБА_4 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до акту розслідування випадку загибелі військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , затвердженого командиром в/ч НОМЕР_1 10.09.2014 року, капітан ОСОБА_4 загинув при виконанні службових обов`язків військової служби у районі проведення антитерористичної операції.

Указом Президента України від 08.09.2014 року №708/2014 «за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України», капітан ОСОБА_4 нагороджений орденом «За мужність» ІІІ ступеня (посмертно).

Відповідно до Указу Президента України від 19 травня 2014 року № 480/2014 капітану ОСОБА_12 за проявлені мужність, самовідданість та героїзм було присвоєно звання «майор», що підтверджується витягом із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 22 квітня 2016 року №342.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 23.10.2015 року ОСОБА_3 отримала посвідчення члена сім`ї загиблого військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби.

Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (ст.106 Конституції України).
До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1 ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Наведені положення Конституції України знайшли сій розвиток у нормах Закону України «Про оборону України», Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Зокрема, як визначено в статті 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому-сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому-восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.
Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З врахуванням наведеного можна дійти висновку, що встановлення факту збройної агресії належить до компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) - Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.

Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Так, 15 квітня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,який визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

27 квітня 2015 року Верховна Рада України своєю постановою затвердила Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

В подальшому Верховна Рада України Постановою від 21.04.2015 року схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці 1 пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві також зазначено, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України; крім того, наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року №555 ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
За приписами ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.
Таким чином, обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні.

Відповідно до ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:

1)родинних відносин між фізичними особами;

2)перебування фізичної особи на утриманні;

3)каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4)реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5)проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6)належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім.»я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім.»ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7)народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8)смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9)смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 1 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо:
- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, в судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна, припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник має на меті визначити статус ОСОБА_4 як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях від 12.08.1949 року, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Після визначення даного статусу, заявник отримує право звернутися за допомогою до міжнародних гуманітарних організацій, у тому числі до Міжнародної Федерації Червоного Хреста.

Аналізуючи положення вказаної Конвенції, суд вважає, що застосування її норм щодо конкретної особи не пов`язується із встановленням судом тих чи інших фактів, що мають юридичне значення, а має місце по замовчуванню у разі перебування особи під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Враховуючи викладене, зважаючи на положення чинного цивільного процесуального законодавства України, зокрема ст.256 ЦПК України,суд вважає, що факт, який має юридичне значення і який просить встановити заявник в порядку окремого провадження, відноситься до сфери публічного права, закріплений державними органами на законодавчому рівні, внаслідок чого є загальновідомим; заявником не зазначено, які юридичні наслідки, що від них залежатиме виникнення, зміна або припинення її особистих чи майнових прав, настануть внаслідок такого факту, а тому підстав для задоволення заяви суд не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.234, 235, 256, 259 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні заяви ОСОБА_3 , зацікавлені особи: Міністерство соціальної політики України, Посольство Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Черкаської області через Черкаський районний суд Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги у десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: О. А. Смоляр