Справа № 638/8347/17
Провадження № 2/638/3613/17
06 листопада 2017 року року
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року Дзержинський районний суд міста Харкова у склад:

Головуючого: судді Шишкіна О.В.,

за участю секретарів Котяш Н.В., Голуб Ю.О.

розглянувши и у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Службу у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, в особі представника адвоката Бурлакова С.Ю., звернувся до суду із позовною заявою, якою з урахуванням уточнень просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України без згоди та супроводу другого з батьків малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, до наведених у переліку країн строком на 14 календарних днів у період з 20 грудня 2017 року по 16 квітня 2018 року, строком на 30 календарних днів у період з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року включно разом з батьком ОСОБА_1 або у супроводі ОСОБА_6, або ОСОБА_7.

В обґрунтування заявлених вимог вказано про те, що 16 травня 2017 року ОСОБА_1 письмовою заявою звернувся до колишньої дружини, ОСОБА_2, про надання дозволу на тимчасовий виїзд їх спільних, народжених у шлюбі, малолітніх дітей за кордон, відповідно до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», керуючись рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.02.2016 року у справі №638/17523/15-ц та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29.09.2016 р. у справі №638/17523/15-ц та просив надати згоду у формі нотаріально-посвідченої заяви на тимчасовий виїзд їх дітей за межі України у конкретні країни та періоди. Аналогічна заява направлена на адресу відповідача 19.08.2017 року із зазначенням інших періодів виїзду - строком на 14 календарних днів у період з 01 жовтня 2017 року по 23 листопада 2017 року, строком на 14 календарних днів у період з 20 грудня 2017 року по 16 квітня 2018 року, строком на 30 календарних днів у період з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року включно разом з батьком ОСОБА_1 або у супроводі ОСОБА_6, або ОСОБА_7, або ОСОБА_8. Поїздки дітей планувались за власний кошт позивача. Поїздки необхідні для дітей з метою оздоровлення, освіти і розширення світогляду.

У всіх усних та письмових проханнях з приводу надання дозволу не виїзд дітей за кордон без супроводу матері - було відмовлено.

Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.02.2016 року у справі №638/17523/15-ц та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29.09.2016 р. у справі №638/17523/15-ц на відповідача, ОСОБА_2, був покладений обов'язок не чинити перешкод у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пояснив про те, що після розірвання шлюбу між сторонами, за взаємною згодою діти залишились проживати із батьком, який їм допомагає матеріально, забезпечує всім необхідним. Рішенням Дзержинського районного суду, зміненим судом апеляційної інстанції, було визначено порядок спілкування батька з дітьми, яким надано дозвіл дітям виїжджати із батьком за кордон, а також цим рішенням покладено обов'язок на відповідача не

чинити перешкод та надавати дозвіл на виїзд за кордон. Представник позивача зазначив, що це третій позов до ОСОБА_2, за попередніми рішеннями діти виїжджали за кордон. На цей раз позивач направляв на адресу відповідача заяви, остання у жовтні, на які отримав відмови у наданні дозволу на виїзд дитини без супроводу матері. Великий перелік країн представник позивача пояснив тим, що за попередніми рішеннями, батько разом із сином на автомобілі проїхав ряд європейських країн. На цей час позивач також вважає необхідним уникнути можливі перешкоди та вказати саме ряд країн. Збільшений період перебування дітей за кордоном у порівнянні із попередніми рішеннями та у порівнянні із рішенням про порядок спілкування батька з дітьми представник позивача обґрунтовує розширенням світогляду дітей. Представником також зазначено про те, що відповідач рішення про порядок спілкування батька із дітьми не виконує, натомість батько неодноразово надавав нотаріально посвідчені дозволи на виїзд дітей за кордон без його супроводу. На підставі викладеного, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, наголосив на те, що у названому рішенні про порядок спілкування батька із дітьми встановлено, що обов'язок відповідача по даній справі не чинити перешкод у спілкуванні із дітьми, а не чинити перешкод у виїзді дітей за кордон. Крім того, наполіг на тому, що вже є рішення суду, яке набрало законної сили, яким визначено термін виїзду дітей із батьком взимку і його збільшення не доцільне та не відповідає закону. Щодо ОСОБА_5 представник позивача вказав про те, що вона занадто маленька, щоб подорожувати такою кількістю країн, як зазначено у позові. Наполягав на відмові у позову через неконкретність позовних вимог. Проти всіх позовних вимог та питань представника позивача представник відповідача заперечував.

Представник органу опіки та піклування у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив врахувати інтереси дітей, по суті рішення - покладався на розсуд суду.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у зв'язку із наступним.

У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до частин 7, 8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У відповідності ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 згаданої Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

У проголошеній Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року «Декларації прав дитини" (принцип 6) вказано, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матірю.

У ст.141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Стаття 142 СК України зазначає, що діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК України).

У відповідності до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають інтереси.

Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом із матір'ю.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 11.02.2016 року по справі № 638/17523/15-ц, зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29.09.2016 року, визначено спосіб участі у вихованні дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, батька, який передбачає:

- спілкування батька з дітьми без присутності матері на території фактичного проживання батька в м. Харків чи за межами м. Харкова на території України з 15 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин першого, третього та п'ятого (за наявності у відповідному місяці) понеділка та середи місяця, другого та четвертого вівторка та четверга місяця, з 10 години 00 хвилин першої, третьої та п'ятої (за наявності у відповідному місяці) суботи місяця, другої, четвертої та п'ятої (за наявності у відповідному місяці) неділі місяця з можливістю ночівлі за бажанням дітей;

- спілкування з дітьми цілодобово у святкові дні без присутності матері на території України чи за її межами на його розсуд;

- оздоровлення дітей без присутності матері протягом місяця в літній період та протягом тижня в зимовий період один раз на рік на території України чи за її межами на його розсуд за згодою матері на виїзд дітей за кордон в установленому законом порядку.

Крім того, зобов'язано ОСОБА_2 надати можливість та не чинити перешкод ОСОБА_1 в:

- спілкуванні, в тому числі за допомогою засобів телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дітьми;

- зустрічах з дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

19.05.2017 на адресу відповідача направлено заяву від 16.05.2017 про надання згоди на тимчасовий виїзд дітей за кордон, 20.07.2017 відповідачу позивачем направлено аналогічну заяву від 10.07.2017 із зміненим періодом виїзду за межі України, які були проігноровані, що свідчить про ухилення від надання дозволу на виїзд дітей без згоди відповідача.

Відповідно до ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Такий порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 (із змінами).

Згідно положень п. 2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може

бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 , із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно зі ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.11 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.12 Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини» прийнятої резолюцію 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної «Конвенції», держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.11 ЗУ «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики», однією з основних засад зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний, правовий простір з метою набуття членства в Європейському Союзі.

Відповідно до абзацу 1 передмови до Програми інтеграції України до Європейського Союзу, схваленої Указом Президента № 1072/2000 14.09.2000, «Пріоритетність співробітництва України з Європейським Союзом (ЄС) та його окремими державами-членами пов'язана з тим, що це угруповання буде визначати напрями економічного прогресу та політичну стабільність в регіоні у довгостроковій перспективі».

З наведеного випливає презумпція права дитини на вільний виїзд за кордон в супроводі матері, особливо до держав - членів Європейського Союзу.

Також суд зауважує, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Постанова Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» у п. 4 визначає, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх копій (зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків).

Згідно зі ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини, її людської гідності та не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток. Згідно з ч. 3 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Оскільки у позивача ОСОБА_1 є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень, які унеможливлюють виїзд малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за межі України у вказані періоди, враховуючи інтереси дітей, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон без згоди та супроводу матері.

Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 61, 84, 88, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон - задовольнити повністю.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України без згоди та супроводу другого з батьків:

а) малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Республіки Австрія, Королівства Бельгія, Угорщини, Республіки Болгарія, Федеративної Республіки Німеччина, Грецької Республіки, Королівства Данія, Ісландії, Королівства Іспанія, Італійської Республіки, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Князівства Ліхтенштейн, Великого Герцогства Люксембург, Республіки Мальта, Королівства Нідерланди, Королівства Норвегія, Республіки Польща, Португальської Республіки, Словацької Республіки, Республіки Словенія, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, Швейцарської Конфедерації, Королівства Швеція, Естонської Республіки, Турецької Республіки, Держави Ізраїль, Об'єднаних Арабських Еміратів, Сполучених Штатів Америки, Малайзії строком на 14 календарних днів у період з 20 грудня 2017 року по 16 квітня 2018 року, строком на 30 календарних днів у період з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року включно разом з батьком ОСОБА_1 або у супроводі ОСОБА_6, або ОСОБА_7;

б) малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Республіки Австрія, Королівства Бельгія, Угорщини, Республіки Болгарія, Федеративної Республіки Німеччина, Грецької Республіки, Королівства Данія, Ісландії, Королівства Іспанія, Італійської Республіки, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Князівства Ліхтенштейн, Великого Герцогства Люксембург, Республіки Мальта, Королівства Нідерланди, Королівства Норвегія, Республіки Польща, Португальської Республіки, Словацької Республіки, Республіки Словенія, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, Швейцарської Конфедерації, Королівства Швеція, Естонської Республіки, Турецької Республіки, Держави Ізраїль, Об'єднаних Арабських Еміратів, Сполучених Штатів Америки, Малайзії строком на 14 календарних днів у період з 20 грудня 2017 року по 16 квітня 2018 року, строком на 30 календарних днів у період з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року включно разом з батьком ОСОБА_1 або у супроводі ОСОБА_6, або ОСОБА_7.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги

Головуючий: суддя О.В. Шишкін