Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 грудня 2016 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця» (далі - ПАТ «Українська Залізниця») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що перебував із відповідачем у трудових відносинах, проте наказом № 4670 від 04 листопада 2014 року його було незаконно звільнено з посади провідника пасажирського вагона через прогул на підставі п 4 ч. 1 ст 40 КЗпП України.

Також зазначив, що з 22 травня 2014 року по 22 січня 2015 року він перебував під вартою в зв'язку з притягненням його до кримінальної відповідальності.

Оскільки вважає своє звільнення незаконним, просив суд позов задовольнити, поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 травня 2014 року по 20 вересня 2016 року в розмірі 220 171 грн 50 коп.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ відокремленого підрозділу вагонна дільниця станції Київ - пасажирський Державного територіально - галузевого об'єднання «Південно - Західна Залізниця» ПАТ «Українська Залізниця» № 4670 від 04 листопада 2014 року про звільнення ОСОБА_4з посади провідника пасажирського вагона за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_4на посаді провідника пасажирського вагона у відокремленому підрозділі вагонна дільниця станції Київ - пасажирський Державного територіально - галузевого об'єднання «Південно - Західна Залізниця» ПАТ «Українська Залізниця».

Стягнуто з ПАТ «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 55 841 грн 35 коп.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 грудня 2016 року в частині поновлення ОСОБА_4на роботі скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 грудня 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору змінено, зменшено суму стягнення середнього заробітку з 55 841 грн 35 коп. до 3 518 грн 77 коп. та судового збору з 1 294 грн 29 коп. до 1 155 грн 26 коп.

В іншій частині рішення залишено без змін, доповнено абзацом наступного змісту: «Зобов'язано ПАТ «Українська Залізниця» змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_4 з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, зазначивши про його звільнення з 03 липня 2014 року».

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та рішення апеляційного суду й ухвалити нове рішення про повне задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення районного суду в незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядникові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).

Частиною 3 ст. 21 КЗпП України встановлено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 06 липня 2008 року працював у ДТГО «Південно- Західна Залізниця» відокремлений підрозділ вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський на посаді провідника пасажирського вагона.

Позивач працював у ПАТ «Українська Залізниця» на підставі контракту зі строком дії з 02 липня 2013 року по 02 липня 2014 року.

Як зазначено в п. 21 контракту - за два місяці до закінчення його строку, він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк.

Наказом № 4670 від 04 листопада 2014 року ОСОБА_4 звільнено з займаної посади з 28 травня 2014 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

З 22 травня 2014 року по 22 січня 2015 року позивач перебував під вартою в Київському СІЗО Державного департаменту з питань виконання покарань у зв'язку з відкриттям відносно нього кримінального провадження № 0000023 від 01 квітня 2014 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

07 жовтня 2014 року вироком Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_4 було засуджено до 3 років позбавлення волі.

22 січня 2015 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року скасовано й передано кримінальне провадження на новий розгляд до суду першої інстанції. На підготовчому засіданні обвинувальний акт було повернуто до прокуратури. З 22 січня 2015 року відносно ОСОБА_4 обрано міру запобіжного заходу особисте зобов'язання.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на роботі та відмовляючи в цій частині позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_4 працював у відповідача на підставі контракту, строк якого закінчився, а належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що дія контракту продовжувалась або з ним був укладений новий контракт не було надано.

При цьому доповнивши рішення суду першої інстанції про зміну формулювання причин звільнення позивача не з підстав прогулу, а в зв'язку з закінченням дії контракту з 03 липня 2014 року, виходив з того, що ОСОБА_4не з'явився на роботу внаслідок обмеження його пересування через тримання під вартою, тобто причини його відсутності були поважними, а строк дії контракту закінчився й не продовжувався.

Також апеляційний суд прийшов до вірного висновку про зміну періоду та суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з товариства на користь ОСОБА_4, визначивши його період з 28 травня 2014 року по 02 липня 2014 року, оскільки 02 липня 2014 року закінчився строк дії контракту та при здійсненні розрахунку вірно виходив з порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 висновків судів не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що апеляційним судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржувані рішення суду першої інстанції в незміненій та в нескасованій його частині рішенням апеляційного суду та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 грудня 2016року в незміненій та нескасованій його частині рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

Т.Л. Ізмайлова

С.О. Карпенко