Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/790/17
Провадження № 2/499/435/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"07" листопада 2017 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі : головуючого судді Тимчука Р.М. при секретарі судового засідання Мельнику Р.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Іванівка Одеської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на ті обставини, що 30 серпня 2012 року померла ОСОБА_3.

Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в с.Білка, вул.Тригубова, буд.№ 62 Іванівського району Одеської області та земельна ділянка площею 6,1930 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області.

Позивач посилається що є спадкоємцем першої черги за законом на майно у вигляді житлового будинку.

Спадщину у встановлений законом строк позивач прийняв, оскільки своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та на частину спадкового майна у виді земельної ділянки отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок позивач не може оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вказаний будинок.

Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, надали до суду заяву про слухання справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягала.

Представника відповідача ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області позовні вимоги визнав та просив справу слухати у їх відсутність, про що надав телефонограму.

Суд, забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному зясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами та дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, ст. 11 ЦПК України, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30 серпня 2012 року померла ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в с.Білка, вул.Тригубова,62 Іванівського району Одеської області та земельна ділянка площею 6,1930 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області.

Позивач є спадкоємцем першої черги за законом на майно у вигляді житлового будинку.

Спадщину у встановлений законом строк позивач прийняв, оскільки своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та на частину спадкового майна у виді земельної ділянки отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що підтверджується копією заяви про прийняття спадщини, яка міститься в матеріалах спадкової справи № 28/2013, копією заповіту та копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, копія яких долучена до матеріалів справи.

Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи наданих державним нотаріусом, інші спадкоємці за законом, які б прийняли спадщину відсутні.

Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок позивач не може оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вказаний будинок.

Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивач по справі ОСОБА_1 є сином спадкодавиці ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача, отже є доведеною та обставина, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 р. у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Позивачкою долучено до матеріалів справи постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії від 06.10.17 року № 429/02-31.

Згідно з ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Вирішуючи справу керуючись процесуальними нормами суд зазначає, що за ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечнь, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З ч.1 ст.58 ЦПК України вбачається, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

ОСОБА_3 не оформила за життя право власності на вказаний житловий будинок, який станом на 15 квітня 1991 року належав до майна колишнього колгоспного двору за чинним раніш законодавством (ст. 120 ЦК УРСР), що підтверджується довідкою ОСОБА_2 сільської ради.

Житловий будинок, що входить у склад спадщини, був внесений у по господарську книгу та відносився до суспільної групи колгоспний двір, що підтверджується випискою з по господарської книги, долученою до матеріалів справи.

Згідно з положеннями статтей 120-127 ЦК УРСР 1963 року, ст. 17 Закону України «Про власність», постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь в громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

У звязку з введенням Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, і відповідно колгоспний двір були припинені.

Згідно з п. 4 постанови Верховної ОСОБА_4 України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року.

Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05.1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Мінюсті 18.07.2002 року за № 157/6445.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відсутність державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не дає підстав для висновку про те, що остання не була власником даного житлового будинку.

Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою ВСУ від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ.

Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських ОСОБА_4 народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Таким чином, за умови прийняття позивачем ОСОБА_1 спадщини після смерті матері у встановлений законом строк та спосіб, а також неможливості іншим шляхом оформити спадкові права, суд доходить висновку, що право позивача на оформлення спадщини підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання.

Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України та вважає за можливе позовну заяву задовольнити та визнати за позивачем право власності на частину спадкового майна, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 у порядку спадкування за законом.

Керуючись 16, 325, 328, 1216, 1223,1261, ЦК України, п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 р., ст.14,57,60, 174, 212, 213 ЦПК України, Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст.6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., рішення Європейського суду від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v.Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99), суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 та складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в с.Білка, вул.Тригубова,62 Іванівського району Одеської області.

Рішення є підставою для реєстрації права власності та внесення змін до технічної документації житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в с.Білка, вул.Тригубова,62 Іванівського району Одеської області.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_4