ухвала

іменем україни

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» про захист прав споживачів, за заявою ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 11 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом та просила суд зобов'язати Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» (далі - ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз») зробити перерахунок спожитого нею газу у період з лютого до 30 квітня 2015 року та зарахувати переплачену нею суму у рахунок наступних платежів.

У травні 2016 року уточнила позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на її користь 7 420 грн 40 коп. переплачених нею коштів за спожитий газ.

Рішенням Конотопський міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 29 серпня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» на користь ОСОБА_4 4 171 грн 72 коп переплати за послуги з газопостачання за березень та квітень 2015 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» судовий збір в сумі 1 378 грн для зарахування платежу до державного бюджету Конотопського району.

07 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила вирішити питання щодо стягнення з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» на її користь витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги її адвоката, якому вона провела оплату в сумі 4 000 грн.

23 листопада 2016 року позивач уточнила свої вимоги і просила стягнути з відповідача 2 400 грн із понесених нею затрат на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 4 000 грн.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 11 січня 2017 року, в задоволенні вимог ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу, відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про те, що вимога щодо винесення додаткового рішення про стягнення судових витрат є безпідставною, оскільки судами можуть бути прийняті додаткові рішення з тих питань, які були заявлені до або під час розгляду справи, але з якихось причин не були вирішені.

Однак, при розгляді справи в місцевому суді позивачем ОСОБА_4 не були заявлені вимоги про стягнення витрат на правову допомогу ні при подачі позову, ні в судовому засідання до ухвалення судового рішення. Не подавалися нею і докази на підтвердження понесення таких витрат. Даний факт в судовому засіданні суду першої інстанції було підтверджено позивачем. Такі докази позивач подала після завершення розгляду справи, подаючи заяву про ухвалення додаткового рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не може бути позбавлена права на ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат, є необґрунтованими.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Зі змісту ст. 79 ЦПК України слідує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи в тому числі належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та адвокатом Тендерес Г.М. укладено договір № 63 про надання правової допомоги, згідно з умовами якого остання зобов'язалася надавати юридичні послуги, представляти інтереси позивача в Конотопському міськрайсуді.

Вартість послуг визначається відповідним розрахунком, який є невід'ємним додатком до цього договору.

Позивач надала суду акт виконаних робіт з наданню юридичної допомоги за договором від 25 грудня 2015 року № 62, згідно з яким за правову допомогу позивачем проведено оплату в сумі 4 000 грн, надавши суду відповідну квитанцію від 26 грудня 2015 року, а також завірений адвокатом запис про помилковість зазначення номеру договору № 62, замість № 63 в акті виконаних робіт.

Як роз'яснено в п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року №3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом ( стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Як роз'яснено в п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд може розглянути справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.В. Ступак