10.11.2017 року Провадження №2/425/631/17
Справа №425/2568/17
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Романовського Є.О.,
за участю секретаря Вада Ю.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рубіжному Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такми, що втратили право на користування жилим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що їй на підставі свідоцтва про права власності від 13.04.2001 року № 293 належить квартира № 46, яка знаходиться в будинку № 14 по пр. Московському в м. Рубіжному Луганської області. В даний час в зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі, які мешкали в ній до травня 2014 року, після чого виїхали до Російської Федерації на постійне місце проживання. В даний час в добровільному порядку відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку, комунальні послуги не сплачують, чим перешкоджають їй як власнику квартири здійснювати право користування та розпорядження цим майном.
На підставі викладеного, просить суд визнати ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 46, яка знаходиться в будинку № 14 по пр. Московському в м. Рубіжному Луганської області.
Позивач в судове засідання не з'явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
В судове засіданні відповідачі не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, причина неявки не відома. Заяви про розгляд справи за їх відсутності від відповідачів не надходило.
Відповідно до ч. 4 ст. 169, 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів, які додані до справи, та ухвалити заочне рішення.
10 листопада 2017 року відповідно до ст. 225 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5-6).
17.07.1982 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_5, остання змінила прізвище на «Зайцеву», що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 30.04.1987 року, актовий запис № 22 (а.с.10).
28.01.1986 року у подружжя народився ОСОБА_6, який 18.05.2012 року змінив прізвище з «Зайцева» на «Варнавського», що підтверджується свідоцтвом про народження від 05.02.1986 року, актовий запис № 9, та свідоцтвом про зміну імені від 18.05.2012 року, актовий запис № 8 (а.с. 11-12).
ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира № 46 в будинку
№ 14 по пр. Московському у м. Рубіжному Луганської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13.04.2001 року № 293, про що 18.04.2001 року внесено реєстровий №760 (а.с.7).
Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради від 20.09.2017 року № 1249 у кв. № 46 в будинку № 14
по пр. Московському в м. Рубіжному Луганської області зареєстровані: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_3 (невістка), ОСОБА_7 (онук), ОСОБА_2 (син) (а.с. 8).
Актом щодо встановлення факту проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_1, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в даній квартирі не проживають (а. с. 9).
Згідно копій паспортів відповідачів, останнім дозволено тимчасове проживання в Російській Федерації (а.с. 13-14).
Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.
У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником квартири, в якій залишаються зареєстрованими відповідачі, які з травня 2014 року в квартирі позивача не проживають.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не будучи власниками квартири № 46 вбудинку № 14 по пр. Московському в м. Рубіжному Луганської області, але будучи зареєстрованими у ній, позбавляють власника даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю.
Після встановлення зазначених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2, підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 5-11, 57-60, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такми, що втратили право на користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до Рубіжанського міського суду Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано.
У разі подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя Є.О. Романовський