Справа № 202/2508/16-ц
Провадження №2-/202/820/2017
22 травня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді: Мороза В.П.
при секретареві: Овечко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давностіта зустрічний позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 третя особа - ОСОБА_4, про припинення права власності та поновлення права власності,-
У квітні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку набувальної давності.
В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач за первісним позовом просила суд визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та визнати право власності в порядку набувальної давності на домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_4
Відповідач за первісним позовом звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_3 про припинення права власності та поновлення права власності.
У березні 2017 року надав уточнену зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, ОСОБА_3 третя особа ОСОБА_4, про припинення права власності та поновлення права власності.
Відповідач за первісним позовом, він же позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_2, в свою чергу проти задоволення первісного позову заперечував з тих підстав, що позивачка за первісним позовом не мала згоди від Відповідача та його матері на переоформлення належної ним квартири, та ніяких грошей їм не передавала, жодного дня не мешкала у квартирі а за адресою: АДРЕСА_2, та своїми злочинними діями намагається заволодіти єдиним житлом відповідача за первісним позовом, який є одинокою та соціально не захищеною людиною.
Просив задовольнити зустрічний позов, мотивуючи тим, що на даний момент власником квартири є ОСОБА_3, рнокпп НОМЕР_1, яка придбала її у третьої особи ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 29.09.2016 року, проте вважає, що ці особи не мали права вчиняти жодних дій з квартирою, розташованою за адресою:м. Дніпро, АДРЕСА_3.
Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) у судове засідання не з'явилась, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив.
Відповідач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти первісного позову заперечує у повному обсязі, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримує в повному обсязі.
Третя особа у судове засідання не з'явились, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили.
Суд повторно ухвалює рішення при заочному розгляді за наявними у справі доказами, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає відхиленню, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
04 травня 2016 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська постановлено заочне рішення по цивільній справі №202/2508/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності.
24 жовтня 2016 року вказане заочне рішення було скасоване за заявою відповідача ОСОБА_2.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 грудня 1997 року виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_2 та його матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у віці 82 роки (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4).
Позивач за первісним позовом стверджує, що 02 грудня 1999 року матір відповідача ОСОБА_2 нібито за згодою свого сина, отримала від позивача 8 000 тисяч доларів США за належну їй та її сину квартиру АДРЕСА_1 Зобов'язалася оформити документи до кінця місяця та звільнити квартиру, що підтверджується розпискою від 02.12.1999 року.
Проте надані суду документи не відповідають вимогам, встановленим ст. 57-58 ЦПК України, та є такими, що не створюють жодних правових наслідків для осіб, що є учасниками даного правочину. Таким чином, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог за первісним позовом.
Судом встановлено, що 07.06.2016 року позивачкою за первісним позовом ОСОБА_1, рнокпп НОМЕР_2, було укладено договіркупівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, реєстровий номер 912,з третьою особою ОСОБА_4, рнокпп НОМЕР_3.
29.09.2016 року між ОСОБА_4, рнокпп НОМЕР_3, та ОСОБА_3, рнокпп НОМЕР_1, було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, реєстровий номер 1181.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, зазначені особи не мали права укладати вказаних правочинів виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.
У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України).
Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Проте, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Статтею 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.
Згідно ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
У відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
У відповідності до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов'язки наймача жилого приміщення та членів його сім'ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов'язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина друга статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічні положення щодо членів сім'ї власника будинку (квартири) містить частина четверта статті 156 Кодексу.
Таким чином, відповідач за зустрічним позовом та треті особи у розумінні положень Житлового кодексу не відносяться до членів сім'ї позивача за зустрічним позовом та не мають права користування житловим приміщенням без згоди його власника.
Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що первісна позовна заява підлягає відхиленню, а зустрічна позовна заява підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 321 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 212 - 215, 218, 224 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності - відмовити.
Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_3 про припинення права власності та поновлення права власності - задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07.06.2016 року, реєстровий номер 912, укладений між ОСОБА_1, рнокпп НОМЕР_2, та ОСОБА_4, рнокпп НОМЕР_3.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29.09.2016 року, реєстровий номер 1181, укладений між ОСОБА_4, рнокпп НОМЕР_3, та ОСОБА_3, рнокпп НОМЕР_1.
Припинити право власності на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2, за ОСОБА_3, рнокпп НОМЕР_1.
Поновити та визнати право власності на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2, за ОСОБА_2, рнокппНОМЕР_5Витребувати у ОСОБА_3, рнокпп НОМЕР_1, квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.
Визнати ОСОБА_3 та членів її родини такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою АДРЕСА_2, та виселити ОСОБА_3 та членів її родини з квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 та інших осіб, що мешкають та знаходяться в даній квартирі без реєстрації, без надання іншого житлового приміщення.
Судові витрати покласти на позивача за первісним позовом ОСОБА_1.
Заочне рішення, винесене повторно, може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в порядку, встановленому ЦПК України.
Суддя В.П. Мороз