Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кафідової О.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували з 03 листопада 1990 року у шлюбі. За час перебування у шлюбі сторони набули у власність спірну квартиру АДРЕСА_1, яка оформлена на ім'я ОСОБА_4

У зв'язку з тим, що відповідач перешкоджає користуванню квартирою, оскільки вважає її приватною власністю, позивач просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року,позов задоволено повністю. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права, та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, яким задоволено позов, апеляційний суд виходив з того, що спірну квартиру було придбано сторонами у період шлюбу, а тому за правилом ст. 22 КпШС України вона є спільною сумісною власністю подружжя.

Однак, із такими висновками суду апеляційної інстанції у повній мірі погодитись не можна, виходячи з наступного.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильно встановлені фактичні обставини справи, що полягає у неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи (ст. 309 ЦПК України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 03 листопада 1990 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 19 березня 1999 року, який на підставі ст. 15 Закону «Про товарну біржу» зареєстрований в Київській універсальній біржі, ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат загальною площею 57,7 кв. м, у тому числі житловою площею 34 кв. м.

Відповідно до Інформаційної довідки з реєстру прав власності вказана квартира належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Спір у справі виник в зв'язку із припиненням між сторонами шлюбних відносин (відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року у справі № 760/28290/13-ц шлюб між подружжям ОСОБА_4 розірвано) та відсутністю домовленості щодо розподілу спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 КпШС України, чинного на час придбання спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Також аналогічне правове положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач посилалась на те, що із позивачем вони не проживають разом з 1995 року, оскільки останній вступив до секти та між ними в подальшому не склалися подружні відносини, а спірна квартира є її особистою власністю й придбана за кошти, які вона отримала, із цільовим призначенням - купівля квартири, за договором дарування від свого батька, а також за кошти, які згідно розписки позичила у свого знайомого, тому вважала визнання цього спірного майна спільним майном подружжя необґрунтованим.

Так, в матеріалах справи наявний договір дарування грошових коштів від 02 вересня 1996 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, яка діяла в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_6, згідно якого ОСОБА_5 подарував, а відповідач прийняла в дар 21000 дол. США для придбання квартири в м. Києві. Вказаний правочин посвідчено нотаріусом (а.с. 138).

Відповідно до розписки від 19 березня 1999 року ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_7 отримав 24000 дол. США, при цьому зазначено, що останній у випадку пред'явлення ним позову про повернення квартири зобов'язаний повернути ОСОБА_4 суму коштів в гривнях, що еквівалентна 24000 дол. США (а.с. 137).

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У порушення наведеного та вимог статей 212 - 214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів ОСОБА_4 як на підтвердження, так і на їх заперечення щодо джерела коштів, за які було придбано спірну квартиру, належним чином не перевірив, не навів у судовому рішенні доводів того, що кошти, які відповідач отримала в дар від свого батька були витрачені в інтересах сім'ї, а не на придбання спірної квартири.

Разом з тим, відповідач відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України надала докази, що отримані сім'єю спільні кошти в розмірі 22000 дол. США за відселення із квартири в 1995 році (відповідний договір міститься в матеріалах справи) позивачем були передані в позику ОСОБА_8 згідно розписок, а не витрачені на придбання квартири. Проте апеляційний суд залишив вказані докази (договір, розписки) без належної оцінки (а.с. 111 - 114). Крім того, без належного обґрунтування мотивів, апеляційний суд не прийняв до уваги заяви відповідача про необхідність допиту у якості свідків для підтвердження її доводів та спростування доводів позивача щодо обставин справи її повнолітнього сина, родичів та знайомих.

Всупереч вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України апеляційний суд також не залучив до матеріалів справи копію ухвали апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року у справі № 760/28290/13-ц, проте у своєму судовому рішенні послався на встановлені в ній обставини справи, допустивши порушення норм процесуального права. В зв'язку із зазначеним, суд касаційної інстанції позбавлений можливості здійснити перевірку належності оцінки судом апеляційної інстанції вказаного доказу.

Суд апеляційної інстанції також не звернув уваги на те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Апеляційний суд зазначеного не врахував і, встановивши, що спірна квартира набута за час шлюбу, належними доказами не спростував твердження ОСОБА_4, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: О.В. Кафідова

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

І.М.Фаловська