Справа № 342/433/17
Провадження № 22-ц/779/1695/2017
Головуючий у 1 інстанції Ничик Г.І. Г. І.
Суддя-доповідач Василишин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городенківського районного суду від 27 вересня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він та відповідачка ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами розірвано. Позивач вказав, що у грудні 2016 року він надав відповідачці нотаріально засвідчений дозвіл на тимчасову поїздку дитини з матірю до Чехії та інших країн Шенгенської угоди, а саме терміном до 07.02.2017 року, після чого ОСОБА_2 зобовязана була повернути дитину та територію України.

Однак, відповідачка порушила домовленість, а крім того, контролює переписку та розмови дочки з батьком у мережі «Viber». Внаслідок таких дій, дитина знаходиться у важкому психологічному стані і такі спричинили йому душевні переживання,порушення сну, виснаження організму, гіпотонії та надалі призводить до серйозного розриву сімейних звязків та психологічного напруження між позивачем і дочкою, як батьком і дитиною.

Посилаючись на ст.3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей щодо незаконного переміщення або утримування дитини, ст.ст. 18, 19, 23, 280 ЦК України, ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст.161,162, СК України, позивач просив стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 5000 грн. в твердій грошовій сумі та щомісяця по 3000 грн. до повернення дочки до місця її постійного законного перебування в м.Городенка по вул. Шевченка, 81/94.

Рішенням Городенківського районного суду від 27 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що відповідно до ст.ст.23,1168 ЦК України він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої відповідачкою.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.153 СК України, батьки та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Згідно ст.157 СК України, той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

В даному випадку мати дитини ОСОБА_2 шляхом обману порушила свої зобов'язання щодо повернення дитини. Такі дії відповідачки суперечать інтересам дитини та батька, що призводить до їх душевних страждань та завдає моральної шкоди.

З наведених підстав, ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позов задоволити.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 вимоги скарги підтримав в повному обсязі , просив її задоволити.

Відповідач в судове засідання не з»явилася.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що згідно Свідоцтва про народження, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

Рішенням Городенківського районного суду від 23.12.2009 року шлюб між сторонами розірвано.

Дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено проживати з матірю (а.с.26).

14.03.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городенківського району у Книзі реєстрації зроблено запис №4 та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу, згідно якого ОСОБА_4 змінила прізвище на «Зборовська» (а.с.5)

07.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Городенківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 із заявою як батько малолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, про те, що дає згоду на її тимчасову поїздку за кордон, до Чехії та інших країн Шенгенської угоди, терміном до 07.02.2017 року, у супроводі її мами ОСОБА_2, яка буде піклуватися про безпеку і здоровя дитини, а також забезпечить після закінчення вказаного терміну повернення її на територію України (а.с.8).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішенням суду від 23.12.2009 р. в справі № 2-618/2009 р. за позовом ОСОБА_1 про розірвання шлюбу між сторонами дочку сторін ОСОБА_3 залишено проживати з матір»ю ОСОБА_4, судом не встановлено протиправної поведінки матері відповідачки ОСОБА_2 щодо проживання з нею малолітньої дочки ОСОБА_3, тому відсутні підстави для стягнення з відповідачки моральної шкоди та щомісячних платежів в користь позивача.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Як вбачається зі змісту позову, суть порушеного права ОСОБА_1 полягає в тому, що колишня дружина не повернула спільну дитину в обумовлений час до місця її постійного проживання, не дає можливості спілкуватися із дочкою і це спричинило моральну шкоду дочці ОСОБА_6 та йому.

Разом з тим, такі обставини повинні бути доведені у встановленому порядку.

Відповідно до ст.ст.10,59,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.1167 ЦКУ моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Питання відшкодування моральної шкоди у сімейних правовідносинах, зокрема у разі порушення одним із батьків права на спілкування з дитиною другого із батьків, врегульовано ст.ст.157,159,162 СК України.

За приписами ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Згідно ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Матеріали справи не містять доказів щодо укладення між сторонами (батьками дитини) договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, тобто позивачем.

Позивачем не представлено також доказів щодо його звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, які чинить відповідачка, не надано рішення суду з цього приводу та доказів порушення відповідачкою приписів судового рішення.

Відтак обставини, які позивач заклав як підставу для стягнення моральної шкоди на підставі ст.ст.157,159 СК України не доведено.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи рішенням Городенківського районного суду від 23.12.2009 року шлюб між сторонами розірвано. Дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено проживати з матірю (а.с.26).

Таким чином, обставина щодо визначення місця проживання дочки сторін ОСОБА_3 після розірвання шлюбу встановлена рішенням суду.

Згідно ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Правовий аналіз наведеної норми СК України вказує на те, що положення статті 162 про відшкодування моральної шкоди застосовується у тому випадку, коли визначене судом місце проживання дитини незаконно змінено тим з батьків, хто проживає окремо. При цьому, факт незаконної зміни місця проживання дитини всупереч волі особи, з якою дитина проживала за рішенням суду, має бути доведений у встановлений законом спосіб, тобто у судовому порядку за позовом заінтересованої особи (з якою дитина проживала на законних підставах) про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

В спірному ж випадку, як правильно зазначив суд першої інстанції, дочку сторін ОСОБА_3 залишено проживати з матір»ю, що вказує на відсутність підстав для звернення позивача в інтересах дочки про стягнення шкоди на основі наведеної норми Сімейного кодексу.

В той же час, не доведена належними доказами і обставина щодо порушення умов виїзду дитини за кордон та наявність у зв»язку з цим, порушення прав самого позивача.

Таким чином, позивачем не доведено наявність обставин, які б слугували підставою для спричинення так і доказів, які підтверджують понесення моральних страждань в розумінні вищенаведених положень СК України та Цивільного кодексу України.

Посилання апелянта на норми Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція), не можна вважати належними, оскільки Гаазька Конвенція була розроблена і підписана з метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються. Гаазька Конвенція запроваджує процедуру для забезпечення повернення дітей, яких незаконно вивозять або утримують на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання (п.2 листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року» від 17 жовтня 2014 року. В той же час, позивачем не заявлялась позовна вимога щодо визнання незаконним вивезення (утримання) дитини та зобовязання повернути дитину.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Городенківського районного суду від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Пнівчук О.В.

ОСОБА_7