Справа № 305/420/17
Провадження по справі 2/305/491/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2017 року. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Ємчук В.Е.

за участю: секретаря - Орос С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог державний нотаріус Рахівської державної нотаріальної контори - ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі Відповідач, третя особа державний нотаріус Рахівської державної нотаріальної контори - ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині. Позовні вимоги Позивач обґрунтував тим, що 30 січня 2012 року помер його батько - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. У липні 2015 року, зі слів громадянки ОСОБА_5, він довідався, що його батько заповів все своє майно гр.ОСОБА_2, якій державний нотаріус ОСОБА_3 видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом в цілій частині від 17 грудня 2013 року. У серпні 2015 року він звернувся з позовною заявою до Рахівського районного суду про визнання заповіту недійсним. 22 вересня 2016 року по справі 305/1560/15-ц було винесено рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Зазначає, що він є інвалідом другої групи. Державний нотаріус ОСОБА_3 видавши свідоцтво про право власності в цілій частині за заповітом громадянці ОСОБА_2 порушила ст.1241 ЦК України, згідно з якою право на обов'язкову частку у спадщині гарантовано непрацездатним жінкам, що досягли 55 років та чоловікам 60 років, інвалідам І-ІІІ груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія. Зазначає, що на день видачі свідоцтва на спадщину за заповітом він був визнаний інвалідом в установленому законом порядку. Таким чином нотаріус позбавила його права на оформлення обов'язкової частки спадкового майна. У зв'язку з наведеним просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину заповітом, видане громадянці ОСОБА_2 державним нотаріусом ОСОБА_3 та визнати за ним права власності на 1/2 частину спадкового майна, а саме будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою вул.Вільшинський, 94, у місті Рахові.

Позивач - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, Позивач надав суду заяву, в якій просив дану справу розглядати без його присутності, на підставі наданих матеріалів.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася , 17.05.2017 року надала суду заяву про розгляд даної справи без її участі. Позовні вимоги не визнає.

Третя особа - державний нотаріус Рахівської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, 17.05.2017 року надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнає.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку..

Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України).

Згідно з Главою 84 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Субєкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 Кодексу).

Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обовязків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу).

За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною.

Частиною 1 статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Отже, Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обовязкову частку у спадщині, де право на обовязкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Таким чином, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак, застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сімї чи найближчих родичів спадкодавця.

В судовому засіданні встановлено, що громадянин ОСОБА_4 30 січня 2012 року помер, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області зроблено відповідний актовий запис за №14 від 30.01.2012 року.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії 1-УР №537623, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є сином нині померлого ОСОБА_4.

Позивач, ОСОБА_1, надав суду довідку до акту огляду МСЕК про те, що він проходив первинний медичний огляд 22.02.2017 року та йому встановлено інвалідність другої групи, у зв'язку з загальним захворюванням, безстроково.

Державний нотаріус ОСОБА_3 разом з документами, які вона надала суду, одночасно надала копію пенсійного посвідчення №, згідно з яким ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, являється інвалідом, у зв'язку з загальним захворюванням. Дата видачі посвідчення 17.03.2015 року, серія ААЗ №870212.

Отже, з огляду на вищезазначене, враховуючи, що Позивачем належних доказів на підтвердження своєї інвалідності на момент смерті ОСОБА_4 не надав, тому слід зробити висновок, що ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини не являвся інвалідом.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 лютого 2014 року в справі № 1-1/2014 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) , розкриваючи зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти, що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обовязкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії „непрацездатні інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний роз'яснив, що згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум від 15 липня 1999 року № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частиною першою статті 1 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку.

На підставі аналізу наведених положень Конституції України, Кодексу, Сімейного кодексу, Закону № 966, Закону № 1058 Конституційний Суд України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обовязкову частку у спадщині дійшов висновку, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 Постанови Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року №7 роз'яснив, що перелік осіб, які мають право на обовязкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Той зі спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обовязкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Зі змісту ст.ст. 1268-1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

З оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи, що була надана державним нотаріусом Рахівської держнотконтори ОСОБА_3, слідує, що ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4 не подав у визначений законом шестимісячний строк, а з такою зверталися лише ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_2. Доказів того, що ОСОБА_1 на момент смерті проживав разом зі спадкодавцем, Позивач суду не надав.

Отже, ОСОБА_1 звертаючись до суду із даним позовом не надав суду жодних доказів того, чи був він визнаний інвалідом на день смерті спадкодавця в установленому законом порядку та чи прийняв спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_4

Згідно зі статтею 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В ході розгляду справи не було встановлено підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що було видане ОСОБА_2.

ОСОБА_2 являється належним спадкоємцем за заповітом від 05 грудня 2000 року, що підтверджено рішенням Рахівського районного суду від 22.09.2016 року та ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06 грудня 2016 року, за таких обставин не підлягають до задоволення позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видане ОСОБА_2 державним нотаріусом ОСОБА_3, та визнання за Позивачем права власності на 1/2 частину спадкового майна, а саме будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою вул.Вільшинський, 94 у місті Рахові.

Оскільки ОСОБА_1 являється інвалідом ІІ групи, тому судові витрати, зокрема 640 гривень за позовну вимогу про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тобто вимогу немайнового характеру, а також 640 гривень за вимогу про визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна (вартість цілої частини згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом становить 87300 гривень), тобто вимогу майнового характеру, а всього на суму 1280 гривень слід віднести коштом держави.

На підставі наведеного, ст.ст. 10, 58, 60, 88, 212, 213, 223, 293-294 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині відмовити.

Судовий збір в сумі 1280 (одну тисячу двісті вісімдесят) гривень віднести коштом держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ємчук В.Е.

З оригіналом вірно:

Суддя Рахівського районного суду: В.Е.Ємчук