Справа № 530/686/17
Номер провадження 2/530/456/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Бедюх Н.І., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про встановлення факту родинних відносин, факту постійного проживання за спадкодавцем на час відкриття спадщини та про визнання права приватної власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про встановлення факту родинних відносин, факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та про визнання права приватної власності на земельну ділянку.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 та його представник підтримали заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача, Проценківської сільської ради Полтавської області не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Заслухавши позивача та представника позивача, які підтримали свої позовні вимоги, зачитавши заяву відповідача, який позовні вимоги визнав, зачитавши заяви свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: "кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності".

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України: "Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини", враховуючи місцезнаходження, позов пред'являється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об»єктивність і неупередженість: керує ходом судового процессу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз»яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов»язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов»язків.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі докозам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено що, ІНФОРМАЦІЯ_4, у віці 87 років, у місті Харкові померла рідна баба ОСОБА_1 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка села Комсомольське (після перейменування село Пірки), колишнього Грунського (нині Зіньківського) району, Сумської (нині Полтавської) області. Дочкою ОСОБА_5, а відповідно матір'ю ОСОБА_1, була ОСОБА_1 (як вказано у свідоцтві про народження позивача, а у свідоцтві про її народження прізвище ОСОБА_6 та уже після реєстрації шлюбу із ОСОБА_7 29.08.1969 року прізвище матері позивача стало ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, померла ІНФОРМАЦІЯ_5, у віці 68 років, у місті Харкові.

Згідно ст. ст. 1265, 1268 ч. 3 Цивільного кодексу України, у п'яту чергу право на спадкування мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. Таким чином, ОСОБА_1, є спадкоємцем п'ятої черги за законом померлої ОСОБА_5. На день смерті ОСОБА_5 залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 2,95 га., розташованої на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, яка була передана їй на підставі розпорядження Зіньківської райдержадміністрації № 550 від 28.10.2005 року, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_1, зареєстрованим в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю 26.12.2005 року за № 65.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 бажає успадкувати вказану земельну ділянку і недоодержану пенсію, але не може одержати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, так як документально не встановлені родинні відносини між ним і його померлою рідною бабою ОСОБА_5, та факт його постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини. Це сталося внаслідок того, що у свідоцтві про народження ОСОБА_1 прізвище його матері вказане як ОСОБА_1, а у свідоцтві про народження матері позивача її прізвище записано як ОСОБА_6, а прізвище матері останньої в ньому записано теж як ОСОБА_6. У свідоцтві ж про смерть рідної баби позивача її прізвище записане як ОСОБА_5.

Зміна прізвища спадкодавця із ОСОБА_6 на ОСОБА_5 сталося внаслідок того, що при народженні спадкодавець мала прізвище ОСОБА_5, а після реєстрації шлюбу із ОСОБА_9 її прізвище стало ОСОБА_9 та уже після розірвання шлюбу із ОСОБА_9 (актовий запис про що не зберігся) їй було присвоєно дошлюбне прізвище ОСОБА_5. Таким чином, у позивача відсутні документи, підтверджуючі факт реєстрації і розірвання шлюбу ОСОБА_5 із ОСОБА_9, на підставі яких можливо було б документально простежити факт того, що померла ОСОБА_5 була рідною бабою ОСОБА_1. Що стосується факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, то документальне його підтвердження відсутнє, хоча даний факт підтверджується наступними доказами: так, ОСОБА_5 зі своєю дочкою, а відповідно матір'ю позивача, ОСОБА_8 були зареєстровані на проживання і проживали у квартирі АДРЕСА_1 Зважаючи на похилий вік та захворювання, мати позивача - ОСОБА_8 та рідна баба ОСОБА_5 потребували постійного постороннього догляду, у зв'язку з чим рішенням виконкому Зіньківської міської ради № 183 та № 182 від 18.05.2005 року ОСОБА_1 був призначений піклувальником над своєю матір'ю ОСОБА_8 і над своєю рідною бабою ОСОБА_5. Внаслідок цього, починаючи з травня 2005 року до перевезення на початку 2006 року ОСОБА_5 для лікування у місто Харків по місцю свого проживання, у свою квартиру АДРЕСА_2, - ОСОБА_1 без реєстрації на проживання постійно проживав разом зі своєю матір'ю ОСОБА_8 та своєю рідною бабою ОСОБА_5 у їхній квартирі АДРЕСА_1 Після перевезення на початку 2006 року ОСОБА_5 для лікування у місто Харків по місцю проживання ОСОБА_1, до дня смерті він проживав із ОСОБА_5.. Таким чином, ОСОБА_1 постійно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, а тому він вважається таким, що прийняв спадщину померлої ОСОБА_5. Факт того, що рідною бабою ОСОБА_1 була померла ОСОБА_5, якій належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 2,95 га., розташована на території Проценківської сільської ради Зіньківського району, та уже після смерті ОСОБА_5 право на вказану земельну ділянку може мати ОСОБА_1, підтверджується наступними доказами: паспортом і свідоцтвом про народження позивача, згідно якого він є ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець міста Зіньків, мешканець АДРЕСА_2. Його матір'ю записано ОСОБА_10, відомості про батька відсутні, свідоцтвами про народження, одруження і смерть матері позивача, згідно яких при народженні вона записана як ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка села Пірки (після перейменування село Комсомольське), колишнього Грунського (нині Зіньківського) району, Сумської (нині Полтавської ) області. Її батьками були ОСОБА_11 і ОСОБА_12. Після реєстрації шлюбу із ОСОБА_7 29.08.1969 року, прізвище матері позивача стало ОСОБА_7. ІНФОРМАЦІЯ_5, у віці 68 років, у місті Харкові ОСОБА_8 померла, рішенням виконкому Зіньківської міської ради № 183 від 18.05.2005 року, згідно якого ОСОБА_1, мешканця АДРЕСА_2, призначено піклувальником над матір'ю ОСОБА_8, 1941 р.н., мешканкою АДРЕСА_3. Дане рішення є також доказом того, що матір'ю ОСОБА_1 була ОСОБА_8. Свідоцтвом про смерть ОСОБА_5, згідно якого вона померла ІНФОРМАЦІЯ_4, у віці 87 років, у місті Харкові. Рішенням виконкому Зіньківської міської ради № 182 від 18.05.2005 року, згідно якого ОСОБА_1, мешканця АДРЕСА_2, призначено піклувальником над бабою ОСОБА_5, 1920 р.н., мешканкою АДРЕСА_3. Дане рішення є доказом того, що рідною бабою ОСОБА_1 була ОСОБА_5. Крім того, рішення виконкому Зіньківської міської ради № 183 та 182 від 18.05.2005 року, в яких вказане спільне місце проживання ОСОБА_8, 1941 р.н., і ОСОБА_5, 1920 р.н., у житловому будинку АДРЕСА_3, та відносно яких піклувальником призначений ОСОБА_1, підтверджує факт того, що матір'ю ОСОБА_1 була ОСОБА_8, а матір'ю останньої і відповідно рідною бабою ОСОБА_1 була померла ОСОБА_5. Дані рішення виконкому Зіньківської міської ради також є доказом факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, а згідно ст. 1268 ч. 3 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Зважаючи на викладене, ОСОБА_1, який постійно проживав із рідною бабою ОСОБА_5 до дня її смерті, вважається таким, що прийняв спадщину померлої ОСОБА_5, зокрема і належну останній земельну ділянку. Довідкою Зіньківської міської ради про те, що ОСОБА_5 дійсно була зареєстрована у АДРЕСА_3, з 01.09.1998 року по 04.10.2005 року, а померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Харкові. Бланком форми ''А'' колишнього паспортного столу, згідно якого ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, була прописана у АДРЕСА_1.. Витягом із домової книги, згідно якої у квартирі АДРЕСА_1, були прописані ОСОБА_5 в 1998 році, її дочка ОСОБА_8 та чоловік останньої ОСОБА_7 в 1969 році. Лікарським свідоцтвом про смерть ОСОБА_5, 1920 р.н., згідно якого вона проживала у АДРЕСА_3, а померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у АДРЕСА_2, тобто у квартирі ОСОБА_1. Дані відомості підтверджують також той факт, що ОСОБА_1 постійно проживав із рідною бабою ОСОБА_5 до дня її смерті, а тому вважається таким, що прийняв спадщину померлої ОСОБА_5, зокрема і належну останній земельну ділянку. Державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_1, зареєстрованим в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю 26.12.2005 року за № 65, згідно якого ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_4, у віці 87 років, у місті Харкові, мала у приватній власності земельну ділянку площею 2,95 га., розташовану на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, яка була передана їй на підставі розпорядження Зіньківської райдержадміністрації № 550 від 28.10.2005 року, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Довідкою відділу держгеокадастру у Зіньківському районі про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, згідно якої площа земельної ділянки, на яку мала право ОСОБА_5, становить 2, 95 гектарів, а її грошова оцінка 106235 грн. 82 коп.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов»язаний звернутися до нотаріуса до за видачею свідоцтва про право на нерухоме майно.

Таким чином, успадкувати і належним чином зареєструвати належні померлому, земельні ділянки позивач може тільки через суд, звернувшись із заявою про визнання за ним права власності на земельні ділянки.

Статтею 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки це - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. У разі якщо відомості про земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об"єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч.10 цієї статті Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Ч. 4 цієї статті - земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформаваними незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Відповідно до ст. 316 ЦК України "правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею..."..

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Визнання за позивачем права приватної власності на земельну ділянку не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Відповідно до змін у ЦПК від 03.10.2017 року вказано, що новий цивільний процесуальний кодекс вводиться в дію з 15.12.2017 року.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, із врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268 ЦПК , ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про встановлення факту родинних відносин, факту постійного проживання зв спадкодавцем на час відкриття спадщини та про визнання права приватної власності на земельну ділянку - задоволити повністю.

Встановити факт того, що рідною бабою ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця міста Зіньків, мешканця АДРЕСА_2, була ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, у віці 87 років, у місті Харкові, з якою ОСОБА_1 постійно проживав до дня її смерті.

Визнати за ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_11, уродженцем міста Зіньків Полтавської області, мешканцем АДРЕСА_2, в порядку спадкування за законом п'ятої черги, право приватної власності на земельну ділянку площею 2,95 га, розташовану на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, яка була передана ОСОБА_5, померлій ІНФОРМАЦІЯ_4, у віці 87 років, у місті Харкові, на підставі розпорядження Зіньківської райдержадміністрації № 550 від 28.10.2005 року, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_1, зареєстрованим в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю 26.12.2005 року за № 65.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд Полтавської області в 30 денний строк з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р.Должко

Секретар : Н.І.Бедюх