22-ц/775/445/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Д'яченко Д.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Гаркуша О.С.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до свого чоловіка ОСОБА_3, з яким перебувала у шлюбі з 16.06.1957 року по 13.02.2017 року, посилаючись на те, що двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 вона придбала 06 квітня 2009 року за особисті кошти, отримані нею у звязку із продажем іншої квартири, яку вона в порядку приватизації придбала в період окремого проживання із відповідачем. Зазначає, що з 1957 року відповідач не мав відношення ні до першої квартири, ні до вищевказаної квартири № 17, ніколи не був в них зареєстрований. Просила визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, які підтримали доводи скарги, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомленого про дату і час розгляду справи відповідача шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий курєр» № 121(5990) від 04.07.2017р., дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 16.06.1957р. (актовий запис № 266, вчинений Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції). Шлюб між сторонами розірвано за рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 13.02.2017р. (а.с.6).

18.09.2008р. ОСОБА_2 із ОСОБА_5 продали квартиру АДРЕСА_2, яку вони набули у спільну власність у лютому 1995р. в порядку приватизації житлового фонду (а.с. 34-38).

За договором купівлі-продажу від 06.04.2009р. у період шлюбу із відповідачем ОСОБА_2 придбала двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 7). Право власності набувача на нерухоме майно зареєстровано МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 07.04.2009р. (а.с. 8).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову, відсутності даних про оспорення, невизнання або порушення прав позивача на квартиру АДРЕСА_4, що була придбана нею в період шлюбу із відповідачем.

З такими висновками суду не можна не погодитись, зважаючи на наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як з'ясовано судом, квартира АДРЕСА_5 була придбана в період шлюбу ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у 2009 році.

За півроку до цієї угоди у вересні 2008 року була відчужена інша квартира АДРЕСА_2 власниками ОСОБА_2 і ОСОБА_5 (сином сторін, як пояснила позивач в суді апеляційної інстанції).

Однак, відомостей про те, що у придбання квартири № 17 були вкладені саме кошти, отримані в 2008 році ОСОБА_2 від реалізації її половини квартири № 51 або інші особисті кошти не надано ні до суду першої інстанції, так не представлено і в апеляційному суді.

Зважаючи на те, що станом на момент придбання спірної квартири в 2009 році позивач перебувала у шлюбі, не ставила питання про його розірвання, то є підстави вважати, що це майно придбано для сім'ї позивача і відповідача.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, на яку в обґрунтування заявлених вимог спирається позивач, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Проте, доказів, які б мали преюдиційне значення (ч. 3 ст. 61 ЦПК України) про фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами з 1957 року наведення таких відомостей в мотивувальній частині рішення від 13.02.2017р. зі слів позивача в форматі ухвалення заочного рішення у відсутність відповідача (а.с. 6) не є таким фактом, що має встановлює преюдицію.

Тому відсутні підстави для застосування норм статті 57 СК України для зведення висновку про придбання спірної квартири за особисті кошти позивача.

У змісті п. 7 договору купівлі-продажу від 06.04.2009р. квартири № 17 покупець ОСОБА_2 стверджувала, що на момент придбання квартири, яка відчужується, вона в шлюбі не перебуває; на момент підписання цього договору особи, які відповідно до ст. 60, 74, 97 СК України мали б право на частку в спільному майні відносно до згаданої частини квартири, відсутні. Така інформація, з огляду на наявні у справі матеріали, не відповідає дійсності на момент придбання спірної квартири № 17 позивач перебувала у шлюбі із ОСОБА_3, при цьому відсутня згода чоловіка покупця (ОСОБА_3І.) або засвідчення ним придбання квартири суто за власні кошти дружини.

В апеляційній скарзі позивач вказує на прагнення особисто розпорядитись квартирою без згоди відповідача, зокрема в суді апеляційної інстанції вказала, що їй потрібно укласти договір довічного утримання, передавши квартиру в цілому у власність тієї особи, що згодилась за нею доглядати.

Згідно зі ст. 68 СК України розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Тому ухвалити рішення суду на підставі наданих позивачем документів, що не доводять вкладення нею особистих коштів у придбання спірного майна, без ризику порушення майнових прав відповідача (або інших осіб, що можуть претендувати на його частку) не можливо.

В ст. 60 СК України відзначено: вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Юридичне оформлення права власності на квартиру № 17 на імя позивача, на що вказано в рішенні суду, не усуває презумпції спільного набуття майна подружжям, оскільки іншого не було доведено в ході розгляду справи як судом першої інстанції, так і під час перегляду справи апеляційним судом.

Саме на презумпцію спільності майна подружжя позивач вказує у змісті своєї апеляційної скарги, але ж будь-якими належними і допустимими доказами іншого (придбання спірного майна за особисті кошти) не доводить.

Відповідно до ст. 392 ЦПК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права особистої приватної власності позивача на вказане нерухоме майно, зважаючи на відсутність ознак порушення, невизнання або оспорення прав позивача. Крім того, як вбачає апеляційний суд, не доведений той факт, що спірна кватира була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 і в період фактичного припинення шлюбних відносин із ОСОБА_3, через що немає підстав для спростування статусу цього майна як обєкту спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем і її представником не надано і в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

ОСОБА_6