Категорія 27Доповідач Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої: Марчук B.C.

Суддів: Денишенко Т.О., Сопруна В.В.

при секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2017 року, -

В с т а н о в и л а:

В травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась у Вінницький міський суд Вінницької області з вказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що 19.12.2014 року ОСОБА_3 взяла в борг у позивача на власні потреби гроші в сумі 27 250, 00 грн., про що написала розписку та зобов'язалась повертати їх частково в сумі по 1000 грн. кожного місяця 20-го числа. Станом на день звернення до суду з позовною заявою, відповідач не сплатила жодної суми для погашення боргу.

При цьому, мотивуючи далі позов, позивачка зазначає, що відповідно до відомості про надходження коштів від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за грудень 2014 року надійшло лише 750 грн., а з січня 2015 року по теперішній час жодної оплати від відповідача не надходило.

Несплата боргу і стала підставою для звернення до суду з даним позовом

ОСОБА_2 неодноразово змінювала позовні вимоги і остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму боргу в розмірі 44 850, 71 грн. (сорок чотири тисячі вісімсот п'ятдесят гривень 71 коп.), яка складається з: 27250, 00 грн.- сума основного боргу; 15 959, 00 грн. - сума нарахованих інфляційних втрат за весь період прострочення зобов'язання та 1 641, 71 грн. - 3% річних за весь період прострочення зобов'язання.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено через недоведеність позовних вимог.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку, як ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні оскаржуваного рішення, судом було дотримано зазначених вимог закону.

Так, в ході розгляду справи встановлені наступні обставини.

У суді першої інстанції представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених підстав.

Позивачка у судове засідання, як у суд першої інстанції, так і в судові засідання апеляційного суду Вінницької області, не з'явилася без поважних причин.

19.12.2014 року ОСОБА_3 написала розписку про те, що вона зобов'язалась виплачувати ОСОБА_2 по 1 тисячі гривень щомісячно 20 числа борг у розмірі 27250 грн. і оренду 1300 грн. в місяць10 числа. Копія цієї розписки міститься на а/с 8.

Відповідачка ОСОБА_3 заперечує позовні вимоги ОСОБА_2 та вказує, що вона не брала у борг у позивачки зазначених у розписці коштів, а розписку її заставила написати ОСОБА_2 на ринку шляхом психологічного тиску, про що знають свідки, які допитувалися у судовому засіданні; крім того, вона зверталася з цим питанням до правоохоронних органів.

Дійсно, свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили, що у грудні 2014 року на ринку «Урожай» м. Вінниця вони бачили, як ОСОБА_2 разом з якимись двома чоловіками змушували ОСОБА_3 написати боргову розписку; ОСОБА_3 плакала при цьому та просила допомоги у людей. Ще свідки вказали, що і ОСОБА_2, і ОСОБА_3 торгували на цьому ринку на той час.

Свідок ОСОБА_7теж підтвердила факт психологічного тиску на ОСОБА_3 з боку ОСОБА_2 при написанні розписки.

Відповідно до талона-повідомлення №62, СДІМ Вінницького МВ ОСОБА_8 18.12.2014 року було прийнято заяву по факту неправомірних дій з боку ОСОБА_9 та його дружини, які шляхом погроз змусили написати боргову розписку. Дана заява зареєстрована за реєстровим №36044.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Ст. 1047 ЦК України говорить про те, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

З огляду на вказані норми матеріального права, позивачка мала довести факт передання нею відповідачці у борг 27250 грн.

Проте, на думку колегії суддів, додана до матеріалів справи копія розписки ОСОБА_3 від 19.12.2014 року (а/с 8), не підтверджує цього факту, виходячи з наступного.

ОСОБА_3 зазначає, що грошей у борг у ОСОБА_2 не брала, а розписку написала через психологічний тиск на неї з боку ОСОБА_2

Ці її пояснення підтверджуються вищезазначеними показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

На а/с31 міститься Договір між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 , підписаний ними 1.08.2013 року. У п.1.1 цього договору вказано, що за умовами укладеної угоди ОСОБА_2 передає ОСОБА_3, яка приймає на відповідальне зберігання, майно на суму 89658 грн. з подальшим остаточним викупом.

У п.1.2 вказано, що право власності на майно переходить до зберігача при умові його повного викупу.

Оскільки ОСОБА_3 не викупила взятий на зберігання товар, то повернула його ОСОБА_2, про що свідчить Акт передачі від 12.12.2014 року на а/с 33-40. В кінці цього Акту вказано, що товар здала ОСОБА_3, а прийняла цей товар - ОСОБА_2 Ще в Акті вказана недостача - 27470 грн. (а/с 40).

А 19.12.2014 року була написана розписка ОСОБА_3 майже на цю суму - 27250 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивачка не довела обставин, що вона 19.12.2014 року позичила ОСОБА_3 на власні потреби 27250 грн., як це вказано у позовній заяві та зазначено у розписці (а/с 2, 8), і це є підставою для відмови у задоволенні позову.

Принцип змагальності сторін, визначений статтею 10 ЦПК України, вказує на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Про це ж говориться і у ч.1 ст. 60 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаного висновку суду.

Так, твердження апелянта, що під час судових засідань ОСОБА_3 особисто визнала наявність боргу перед ОСОБА_2, не відповідає дійсності, оскільки вона позову не визнавала та зазначала обставин, щодо тиску під час написання розписки; нею також вказувалось про Договір відповідального зберігання майна, копія якого разом з Актом передачі від 12.12.2014 року були надані суду, як докази заперечень відповідача (а/с 42).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що при ухваленні заочного рішення, суд не вправі був проголошувати вступну та резолютивну його частини, то така заборона у ЦПК України відсутня. Можливість же проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення регламентована ч.1 ст. 218 ЦПК України.

Порушення судом ст. 222 ЦПК України, яке полягає у тому, що стороні не була надана негайно після проголошення рішення його копія, не призвело до неправильного вирішення справи, тому воно не є підставою для скасування рішення суду.

Твердження апелянта, що у рішенні суду не наведено жодної конкретної підстави для відмови у позові та відсутнє посилання на закон, теж не відповідає дійсності так, як у рішенні вказано, що позивачка не надала доказів на обгрунтування обставин, вказаних у позовній заяві, а також доказів того, що відповідачка ОСОБА_3 отримувала від ОСОБА_2 кошти, вказані у розписці. При ухваленні рішення суд керувався нормами ЦК України щодо позики та нормами ЦПК України про обов`язки доказування і подання доказів.

Таким чином, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, як безпідставну - відхилити в силу ст. 308 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2017 року скасувати залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та з цього ж моменту протягом 20 днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук