Провадження №22-ц/784/2190/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 484/1655/17 Головуючий І інстанції Фортуна Т.Ю.
Провадження № 22-ц/784/2190/17 Доповідач Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Шагай О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що з 25.08.2001 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 З початку вересня 2016 року вони припинили шлюбні відносини і 12.04.2017 року рішенням суду шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу, на сумісні кошти, ними був придбаний автомобіль марки TOYOTA, модель Land Cruiser Prado, державний номер НОМЕР_1, вартістю 550 000 грн., який був зареєстрований на її ім'я, на підставі свідоцтва про реєстрацію СХТ № 160924 від 02.07.2015 року. Згоди щодо розподілу майна в добровільному порядку вони з ОСОБА_1 не дійшли. В подальшому із повідомлення територіального сервісного центру Регіонального сервісного центру Миколаївської області їй стало відомо, що автомобіль TOYOTA Land Cruiser Prado, державний номер НОМЕР_1 зареєстрований за громадянкою ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 25.10.2016 року, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію СХО № 707061 від 25.10.2016 року. Відчуження автомобіля ОСОБА_1 відбулося на підставі довіреності, посвідченої 30.09.2016 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу, наданої від її імені на право розпорядження транспортним засобом. Однак, ніякої довіреності на розпорядження автомобілем вона не видавала, підпис на довіреності був виконаний не нею, а іншою особою, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, проведеної в межах кримінального провадження. Також позивачка зазначила, що ОСОБА_2 є рідною донькою ОСОБА_1 від першого шлюбу. Отже, знала, що відчуження спірного автомобіля від її імені відбулося відповідачем, який не мав повноважень на вчинення дій щодо відчуження спільного майна. На підставі викладеного, позивачка просила суд визнати договір купівлі-продажу автомобіля TOYOTA, модель Land Cruiser Prado, державний номер НОМЕР_1, укладений 25.10.2016 року ОСОБА_3, в інтересах якої діяв за довіреністю ОСОБА_1, та ОСОБА_2 недійсним та повернути сторони в первісний стан.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі. Судом визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Toyota Lаnd Cruiser Prado, державний номер НОМЕР_1, укладений 25.10.2016 р. між ОСОБА_3, в інтересах якої діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 30.09.2016 р. ОСОБА_1, та ОСОБА_2, а також прийнято рішення про приведення сторін у первісний стан, в якому вони перебували до укладення оспорюваного договору. Також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивачка та її представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були досліджені і оцінені в їх сукупності всі надані докази відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивачки.

Так, судом було встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серії 1-ФП № 084869 від 09.09.2004 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 25.08.2001 р. уклали шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу змінено на ОСОБА_1. Згідно з листом № 31/14/2-Б07 від 04.11.2016 р. Територіального сервісного центру № 4842 позивачці повідомлено, що згідно Єдиного Державного Реєстру МВС України автомобіль Toyota Lаnd Cruiser Prado, державний номер НОМЕР_2, який належав їй на підставі свідоцтва про державну реєстрацію СХТ № 160924 від 02.07.2015 р., було перереєстровано 25.10.2016 р. на іншу особу за договором купівлі-продажу, який було укладено від її імені ОСОБА_1 на підставі доручення НВА 655630 від 30.09.2016 р., засвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4842/2016/148936 від 25.10.2016 р. позивачка, в інтересах якої діяв за дорученням відповідач ОСОБА_1, продала ОСОБА_2 автомобіль Toyota Lаnd Cruiser Prado, державний номер НОМЕР_2. За домовленістю між сторонами ціна транспортного засобу склала 10 000 грн.

Під час укладання вищезазначеного договору ОСОБА_1 діяв на підставі довіреності серії НВА 655630 від 30.09.2016р., посвідченої нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Відповідно до висновку експерта № 32 від 31.01.2017 р., підпис від імені ОСОБА_3 та рукописний запис «Боровик Оксана Вікторівна» в графі «Підпис» у довіреності НВА 655630 від 30.09.2016 р. виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Проаналізувавши зазначені вище обставини та врахувавши положення ст. ст. 15, 16, 203, ч. 1 ст. 215, ст. 216 ЦК України, ст.ст. 60,61 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вищезазначений транспортний засіб вибув із володіння позивачки поза її волею, тобто волевиявлення не відповідало внутрішній волі позивачки. Відповідач ОСОБА_2 була обізнана щодо належності подружжю спірного автомобіля, який придбала за суттєво заниженою ціною, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, правочин має бути визнано недійсним та застосовано такий спосіб захисту цивільного права як реституція шляхом приведення сторін у первісний стан, в якому вони перебували до укладення оспорюваного договору.

Висновки суду відповідають матеріалам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував того, що спірний транспортний засіб був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна без письмової згоди одного з подружжя за наявності згоди другого з подружжя, що в такому випадку суди мають виходити з права одного з подружжяч на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна, що визнання договору в такому випадку недійсним може мати місце тільки у разі встановлення, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, з урахуванням конкретних обставин по справі, не є підставою для скасування рішення, виходячи з наступного.

Як уже зазначалося раніше, суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 119 ЦПК України, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Із системного аналізу позовних вимог ОСОБА_3 (обставин, якими вона обґрунтовувала вимоги), викладених в позовній заяві, вбачається, що позивачкою були заявлені вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Toyota Lаnd Cruiser Prado, державний номер НОМЕР_1, від 25.10.2016 р. через відсутність її волевиявлення з посиланням як на ч.2 ст. 65 СК України, так і на ч.1,3 ст. 203 ЦК України.

Суд встановивши дійсні обставини по справі, застосував до спірних правовідносин, які виникли між сторонами, ту норму права, яка регулює саме встановлені судом спірні правовідносини між сторонами по справі, а саме положення ч.1 ст. 215, ст. 203 та ст. 216 ЦК України.

Так, судом було встановлено, що в даному випадку було вчинено не правочин по відчуженню спільного майна подружжя тим з подружжя, за яким був зареєстрований транспортний засіб, від свого імені без згоди іншого із подружжя, тобто правочин, який за своєю формою не відповідає вимогам закону через відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження майна ( ч.4 ст. 203 ЦК України), але в якому учасником правочину був той з подружжя, за ким зареєстрований транспортний засіб, а правочин по відчуженню майна від імені позивачки за довіреністю, яка нею не видавалася, тобто правочин без наявності волевиявлення того з подружжя, який був учасником правочину ( ч.3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК правочин є недійсним, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 ЦК.

Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід зясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Судом встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 30.09.2016р. була посвідчена довіреність серії НВА 655630, яка була зареєстрована в реєстрі за № 495, згідно якої позивачка уповноважила ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розпоряджатися (зняти з обліку,поставити на облік на її імя, продати за ціну та на умовах за їх розсудом, здавати ТЗ в оренду) належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ160924, виданого Центр ДАІ 4803,02 липня 2015р. ТЗ марки Toyota Lаnd Cruiser Prado, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_2.

Проте, відповідно до письмового доказу, яким є висновок експерта № 32 від 31.01.2017 р., підпис від імені ОСОБА_3 та рукописний запис «Боровик Оксана Вікторівна» в графі «Підпис» у довіреності НВА 655630 від 30.09.2016 р. виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою. При цьому колегія суддів вважає, що судом правомірно був прийнятий даний доказ, оскільки діюче процесуальне законодавство не містить заперечень для визнання висновку експертизи, проведеної по іншій справі, у якості саме письмового доказу, а не висновку експерта, що і було зроблено судом. При цьому колегія суддів враховує і те, що цей письмовий доказ не оспорювався сторонами під час розгляду справи судом першої інстанції, що він не суперечить іншим доказам по справі.

В своїх поясненнях в суді апеляційної інстанції позивачка зазначила, що вона не перебувала в м. Києві під час вчинення довіреності та не підписувала її. Відповідачі на протилежне не посилалися як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в тексті апеляційної скарги, оскільки заперечували проти позову позивачки з інших зазначених вище підстав.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що правовідносини щодо представництва між позивачкою та відповідачем ОСОБА_1 на підставі зазначеної довіреності не виникли, а отже, відповідач ОСОБА_1 на час укладення договору купівлі-продажу автомобіля Toyota Lаnd Cruiser Prado, державний номер НОМЕР_1 ( 25.10.2016 р.), який ним учинявся від імені позивачки на підставі довіреності серії НВА 655630 від 30.09.2016р., не був наділений позивачкою повноваженнями на вчинення правочину.

Доказів того, що в подальшому після вчинення договору купівлі продажу позивачка схвалила укладений відповідачем в її інтересах правочин, суду надано не було.

Таким чином, установивши, що довіреність від 30 вересня 2016 року на ім'я відповідача ОСОБА_1 позивачкою не підписувалась, суд дійшов обґрунтованого висновку про недійсність оспорюваного договору купівлі продажу, оскільки відсутність належним чином оформленої довіреності свідчить про відсутність волевиявлення останньої, направленого на укладення спірного договору, що відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України України суперечить загальним засадам, додержання яких є необхідним для чинності правочину і згідно ч.1 ст. 215 ЦК України призводить до недійсності договору купівлі-продажу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 12.02.2014р. у справі № 6-165цс13.

З урахуванням викладеного, не заслуговують на увагу доводи апелційної скарги про необхідність застосування під час вирішення заявленого позивачкою спору положень ч.2 ст. 65 СК України, ч. 1 та 2 ст. 218 та ч.2 ст. 369 ЦК України.

Не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення також доводи апеляційної скарги про необхідність застосування при вирішенні спору не реституції на підставі ст. 216 ЦК України, а ст. 388 ЦК України, виходячи з наступного.

Ст. 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Тобто, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

За положеннями ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст. 330 ЦК України коли майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст. 387 та 388 ЦК України.

В даному ж випадку, матеріали справи свідчать про те, що позивачка є власником майна та стороною договору, який визнано судом недійсним, оскільки договір купівлі продажу спірного транспортного засобу було вчинено хоча і за довіреністю, але від її імені, а тому належним способом захисту права власності в даному випадку є саме застосування інтитуту реституції, а не віндикації.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка ОСОБА_2 є добросовісним набувачем направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку у сукупності з іншими доказами по справі.

Отже, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді