У х в а л а

4 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання договору дарування частково недійсним,

в с т а н о в и л а :

Солом'янський районний суд м. Києва рішенням від 9 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив: визнав недійсним укладений 5 квітня 2011 року між ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договір дарування в частині дарування ОСОБА_4 ОСОБА_5 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (зараз - квартира АДРЕСА_1).

Апеляційний суд м. Києва 20 грудня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 5 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року залишила без змін.

27 червня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 квітня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 203, частини першої статті 229, статті 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвалу Верховного Суду України від 26 листопада 2008 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 18 червня 2014 року і 27 квітня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 5 квітня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про відсутність правових підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним; при цьому суди виходили з того, що позивач не надав доказів про те, що він помилявся стосовно природи договору дарування, на час укладення оспорюваного договору він не потребував матеріальної допомоги, оскільки мав роботу, отримував заробітну плату і пенсію, у його власності було й інше нерухоме майно, крім того, право позивача на проживання у спірній квартирі закріплено у пункті 8 оспорюваного договору.

Разом з тим у судових рішеннях судів касаційної інстанції, наданих для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 26 листопада 2008 року Верховний Суд України, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування частини квартири з огляду на те, що на час укладення договору позивачка помилилася щодо обставин, які мають істотне значення;

- в ухвалі від 13 листопада 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування з огляду на те, що оспорюваний договір був укладений позивачкою під впливом помилки, оскільки вона через похилий вік (1928 року народження) та незадовільний стан здоров'я потребувала сторонньої допомоги (що підтверджено відповідними та належними доказами), а тому була впевнена, що укладає договір довічного утримання.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

У постановах, на які заявник посилається на підтвердження передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстави перегляду судових рішень, Верховний Суд України зробив такі правові висновки:

- виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою природою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди (постанова від 18 червня 2014 року);

- на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних та допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження дарувальником проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування (постанова від 27 квітня 2016 року).

Отже, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 квітня 2017 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року та 27 квітня 2016 року, оскільки ухвала суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не суперечить цим висновкам.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання договору дарування частково недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 квітня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк