Ухвала

іменем україни

05 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

ІзмайловоїТ.Л., Кадєтової О.В.,

за участю: представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_9, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова М.Є., про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 11 березня 2013 року між ОСОБА_3, в якості продавця від її імені якої діяв

ОСОБА_7 на підставі довіреності від 27 червня 2008 року, та ОСОБА_5, в якості покупця, укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки та будинку, які належали позивачу на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, площею 0,0904 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею

116,9 кв. м., житловою - 40,4 кв. м., посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. та зареєстровані в реєстрі за № № 369, 373, відповідно.

Згідно договорів купівлі-продажу земельну ділянку продано за

50 941 грн, а будинок - за 409 026 грн.

Зазначала, що жодних грошових коштів за продане майно не отримувала, ОСОБА_7 вступив в злочинну домовленість із

ОСОБА_5 з метою заволодіння майном позивача.

Ураховуючи наведене, на підставі положень ст. ст. 203, 215, 216, 232, 234 ЦК України ОСОБА_3 просила визнати недійсними договори купівлі-продажу та застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від

25 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 липня 2016 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Судами встановлено, що 27 червня 2008 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_7 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями з питань придбання на її імʼя, продажу, здачі в найом, передачі в заставу, а також вчинення будь-яких дій щодо належного їй рухомого та нерухомого майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд, одержувати належне їй майно, включаючи грошові суми та цінні папери, в тому числі приватизаційні, будь-які документи від громадян та юридичних осіб, використовувати приватизаційні папери на свій розсуд, розпоряджатися рахунками в усіх банківських установах без винятку і незалежно від того, у якій валюті вони відкриті, одержувати кореспонденцію, в тому числі грошову і посилкову, заробітну плату та інші платежі, повʼязані з трудовими відносинами, представляти її інтереси в усіх державних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях, органах з будь-яких питань, в тому числі: з питань реєстрації (прописки-виписки), вести справи у суді з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому числі з правом предʼявлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання повністю або частково позову, зміни підстав або предмета позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду, подання виконавчого листа до стягнення, одержання присудженого майна або грошових коштів. За цією довіреністю представник користується правом подання та підпису всіх документів, необхідних для виконання наданих цією довіреністю повноважень, в тому числі і заяв, а також заяв про належність майна на праві особистої приватної власності, заяв про сімейний стан.

Довіреність видана з правом передоручення, яке проведено останній раз 12 липня 2010 року (а. с. 12-13, 56-57, 130, 199 т. 1).

11 березня 2013 року між ОСОБА_3, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець), укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка належала позивачу на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Вишгородським районним відділом земельних ресурсів 07 серпня 2007 року (а. с. 18-19, 62-63, 135 т. 1).

Відповідно до умов правочину, продавець передав у власність покупцю належну їй на праві власності земельну ділянку, що розташована в Київській області, Вишгородському районі в с. Богдани, на вул. Підгірна, і продаж земельної ділянки вчиняється за погоджену сторонами грошову суму в розмірі 50 941 грн, які покупець сплачує продавцю повністю під час підписання цього договору.

Продавець своїм підписом під цим договором підтвердив факт повного розрахунку та відсутність будь-яких претензій до покупця (п. п. 1, 8 правочину).

Окрім цього, 11 березня 2013 року між ОСОБА_3, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_7 (продавець) та

ОСОБА_5 (покупець), укладено договір купівлі-продажу будинку

(а. с. 26-27, 64-65, 136 т. 1).

Відповідно до умов цього правочину, продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняв у власність будинок АДРЕСА_1

За домовленістю сторін продаж будинку здійснено за 409 026 грн, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору, продаж відповідає дійсним намірам сторін.

Сторони заявляють про повний розрахунок за проданий будинок. Підписання договору продавцем є підтвердження факту повного розрахунку за проданий будинок та свідчить про відсутність у продавця по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру (п. п. 1, 12, 13 правочину).

Судами встановлено, що довіреність видана 27 червня 2008 року на ім'я ОСОБА_7 на час укладання спірних договорів - 11 березня

2013 року була дійсна та не втратила законної сили.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину, ОСОБА_3 як на підставу заявлених позовних вимог посилалась на

ст. 232 ЦК України.

За змістом ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Із матеріалів справи вбачається, що 28 лютого 2013 року ОСОБА_3 звернулась до державного нотаріального архіву м. Києва із заявою про скасування довіреності, виданої 27 червня 2008 року, яка (заява) згідно Витягу про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей, а також до Скороченого витягу з єдиного реєстру довіреностей (перевірки дійсності довіреності) зареєстрована 14 березня 2013 року (а. с. 14, 15, 16-17, 58, 59, 60-61, 131, 132, 133-134 т. 1 ), тобто після укладення оспорюваного договору.

Судами встановлено, що позивачкою та її представником не було надано суду жодних доказів у розумінні ст. 58 ЦПК України на підтвердження того, що оспорюванні договори були укладені внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другої стороною.

Крім того, посилаючись на ті обставини, що існувала зловмисна домовленість, тобто ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності від позивача під час укладання спірних договорів, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.

Судами встановлено, що позивачем не доведено про те, що навмисні дії під час укладання спірних договорів, тобто він усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для довірителя наслідків та бажає (або свідомо допускає) їх настання.

Із змісту спірних договорів вбачається, що кошти представник ОСОБА_3 отримав до підписання правочину. При цьому суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що позивач не позбавлена можливості у встановленому законом порядку, зокрема на підставі положень ст. 1006 ЦК України звернутись до суду з відповідними вимогами для вирішення спору щодо отриманих повіреним коштів за правочином.

Доказів, які б спростовували вказані обставини, позивачем та її представником надано не було,

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за недоведеністю.

Докази та обставини, на які посилається представник скаржника в касаційній скарзі, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 336 ЦПК України за наслідками розгляду касаційної скарги на рішення суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова