АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/816/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа: Територіальний сервісний центр 7141 регіонального сервісного центру в Черкаській області Міністерства внутрішніх справ України про визнання договору реєстрації транспортного засобу недійсним, стягнення грошової компенсації, визнання факту проживання однією сімєю.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони та їх представників, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

20 вересня 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа: Територіальний сервісний центр №7141 регіонального сервісного центру в Черкаській області Міністерства внутрішніх справ України про визнання договору реєстрації транспортного засобу недійсним, стягнення грошової компенсації, визнання факту проживання однією сімєю.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 2007 року проживала однією сімєю з відповідачем ОСОБА_8 по вул. Пушкіна, б.97/2 в місті Черкаси.

В подальшому вони зареєстрували шлюб 09 лютого 2012 року, який було розірвано 02 липня 2015 року. Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх доньок ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2

В період шлюбу подружжям був придбаний автомобіль BYD F-3 1497. Під час розгляду справи №712/1394/16-ц про поділ спільного майна подружжя вона дізналась, що вказаний автомобіль без її згоди був перереєстрований на нового власника - батька відповідача ОСОБА_9, який згодом продав автомобіль ОСОБА_10

Вказувала, що за час спільного проживання, починаючи з 2007 року вона вела спільне господарство, мали бізнес з чоловіком ОСОБА_8, займалася маркетингом, підбором тканин для облицювання меблів. Кошти від вказаного бізнесу є спільним майном подружжя та були витрачені, в тому числі на придбання спірного автомобіля. У звязку із відчуження вказаного транспортного засобу третім особам без її згоди всупереч нормам Сімейного законодавства просила визнати недійсним договір перереєстрації автомобіля за довідкою-рахунком від 15 липня 2014 року, стягнути грошову компенсацію частки майна в сумі 70 000 грн.

Крім того, просила встановити факт проживання та ведення спільного бізнесу з відповідачем починаючи з 2007 року по жовтень 2014 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 уточнили позовні вимоги, відмовившись від вимог стосовно визнання недійсним договору про перереєстрацію транспортного засобу, проте збільшили розмір позовних вимог, враховуючи курс долара та ціни на транспорті засоби в мережі Інтернет та введення позивачку в оману відносно вчиненого правочину, просили задовольнити вимогу про стягнення грошової компенсації в подвійному розмірі в сумі 140 000 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 лютого 2017 року ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні її позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 просять скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 лютого 2017 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким визнати факт проживання однією сімєю з 2007 року по 09 лютого 2012 року та визнати договір реєстрації (перереєстрації ТЗ за довідкою 15 липня 2014 року ОСОБА_8 на ОСОБА_9 недійсним (нічемним) та зобовязати відповідача сплатити 70 000 грн., оскільки даний автомобіль змінив двох власників.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 09 лютого 2012 року сторони по справі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 уклали шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 88.

Також, встановлено, що від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Сторони підтвердили в судовому засіданні, що вони фактично припинили вести спільний побут та проживати як подружжя з 21 жовтня 2014 року, тому ця обставина не підлягає доказуванню у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За змістом ст. 3 ч.2 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Звертаючись до суду з позовом (а.с. 4 Т. 1), ОСОБА_6 вказувала, що з 2007 року вона разом з відповідачем стала проживати однією сімєю як подружжя, вести спільне господарство та спільний бізнес, на цій підставі просила встановити факт її проживання з відповідачем ОСОБА_8 та придбання спільного майна з 2007 року по 09 лютого 2012 року та після укладення шлюбу до жовтня 2014 року).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивачка не надала суду належних доказів у підтвердження своїх позовних вимог.

Перевіряючи такий висновок районного суду, колегія суддів вважає його обгрунтованим та ухваленим з додержанням норм чинного законодавства.

Суд першої інстанції вислухавши покази свідків дійшов висновку про те, що сторони дійсно проживали як подружжя, однак факт проживання з 2007 року позивачці довести не вдалося, оскільки дані покази визнані судом такі, що мали суперечливий характер стосовно визначення періоду спільного проживання.

Оскільки, вказані покази різняться за своїм змістом, на що посилається суд в своєму рішенні, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що вони не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки мають протирічивий характер.

Будь-яких інших вмотивованих доказів, крім тих, що були досліджені районним судом, в суді апеляційної інстанції ні позивачкою ні її представником суду надано не було.

Навпаки, сторони не заперечують і дана обставина підтверджується матеріалами справи, а саме рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 липня 2015 року (а.с. 57), що ОСОБА_6 так ОСОБА_8 саме з 09 лютого 2012 року по 02 липня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Сімя розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сімя є первинним та основним осередком суспільства. Сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки, що й є ознаками сімї.

Із встановлених обставин вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 мали дружні стосунки.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що ОСОБА_6 не довела суду обставин, що вона проживала з апелянтом разом, вела спільне господарство, вела спільний бюджет саме з 2007 року.

Аналізуючи фотокартки, що маються в матеріалах справи неможливо зробити категоричний висновок про перебування сторін у шлюбних відносинах, оскільки вони можуть як підтверджувати ці обставини так і спростовувати, оскільки можуть бути трактовані як доказ дружніх, а не сімейних відносин, тому дані докази не можуть бути визнані судом як беззаперечні та покладені в основу рішення.

Чинне законодавство передбачає, що без доведеності вказаних обставин, суд не вправі визнати факт перебування сторін в шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Тому, висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині є обгрунтованим і скасуванню чи зміні не підлягає.

Щодо висновку суду про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації вартості автомобіля ВYD F-3 1497 2013 р.в. кузов № НОМЕР_1 д.н.з. НОМЕР_2, що було відчужене третій особі без згоди позивачки, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний транспортний засіб був відчужений за довідкою-рахунком від 15 липня 2014 року (а.с. 41 Т. 1), вартість продажу 75 000 грн. та право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_9.

Сторони не заперечили, що в подальшому, 05 лютого 2016 року ОСОБА_9 продав вказаний автомобіль ОСОБА_10 за договором купівлі-продажу. За ОСОБА_10 даний автомобіль зареєстрований і на момент розгляду справи в суді.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Ст. 368 ЦК України визначено, що майно, придбане подружжям в період шлюбу є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором між ними чи законом.

Для визначення майна, придбаного в період шлюбу, обєктом спільної сумісної власності подружжя немає значення на імя кого з подружжя воно оформлене та зареєстроване. Крім того, чоловік та жінка мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, яке їм належить на праві спільної сумісної власності.

ОСОБА_6 ні під час розгляду справи в суді першої, ні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не довела суду того факту, що оспорюваних автомобіль куплений за кошти, які особисто належали позивачці.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме розписки від 10 квітня 2014 року (а.с. 58) ОСОБА_8 позичив кошти у ОСОБА_9 в сумі 120 000 грн. на купівлю автомобіля.

Суду не надано доказів того, що дана розписка визнана недійсною, а тому вона є чинним документом, який досліджений судом з урахуванням інших доказів по справі.

Згідно ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя має бути подана письмово.

Суд першої інстанції правильно врахував, що оскільки оспорюваний правочин договору купівлі-продажу автомобіля укладений 15 липня 2014 року, тобто в період шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (який фактично припинений 21 жовтня 2014 року), згідно ст. 65 СК України діє презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майна, що є у спільній сумісній власності, а тому, на думку колегії суддів є правильним висновок районного суду про відсутність підстав для стягнення грошової компенсації за спірний автомобіль.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визначено правову природу спірних правовідносин, позивачем не надано ніяких обгрунтованих та підтверджуючих доказів в обгрунтування своїх позовних вимог, а тому висновок районного суду є правильним і скасуванню не підлягає.

Крім того, колегією суддів під час рогляду справи в суді апеляційної інстанції було вивчено та надано належну оцінку доводам апеляційної скарги, враховано подані сторонами доводи в підтвердження та заперечення вимог апеляційної скарги і визнано, що підстав, які б давали право для зміни чи скасування рішення суду апелянтом та його представником не наведено.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа: Територіальний сервісний центр 7141 регіонального сервісного центру в Черкаській області Міністерства внутрішніх справ України про визнання договору реєстрації транспортного засобу недійсним, стягнення грошової компенсації, визнання факту проживання однією сімєю залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :