Справа № 755/451/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" липня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Ірпінського міського відділу (з обслуговування міст Ірпінь та Буча) ГУМВС України в Київській області, Прокуратури Київської області, Києво-Святошинської місцевої прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд: стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 1 728 000 гривень; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Держаною казначейською службою України грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь в якості відшкодування майнової шкоди грошові кошти в розмірі 5 785 гривень 22 копійки; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь судові витрати в розмірі: 10 856 гривень 56 копійок, що були сплачені за проведення судової психологічної експертизи.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06 листопада 2013 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 171 КК України. Повідомлення про підозру здійснене слідчим СВ Ірпінського МВ ГУ МВС України в Київській області. 24 грудня 2013 року відносно нього було складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001895 від 27 червня 2013 року по факту перешкоджання законній професійній діяльності журналістів, Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року йому визнано невинним у пред'явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 171 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2015 року вирок Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року у кримінальному провадженні № 0001895 щодо нього за ч. 1 ст. 171 КК України залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2015 року вирок Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2015 року щодо нього залишені без змін. З вищевказаного вбачається, що з 06 листопада 2013 року розпочався процес притягнення його до кримінальної відповідальності, який тривав до 01 жовтня 2015 року (дня ухвалення остаточного рішення судом касаційної інстанції у кримінальному провадженні № 0001895). Він має право на відшкодування шкоди, що була завдана йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Так, починаючи від дня внесення відомостей про кримінальне провадження № 0001895 в Єдиний реєстр досудових розслідувань, а саме з 27 червня 2013 року він почав зазнавати моральних страждань, що були пов'язані із проведенням слідчих (розшукових) дій щодо нього, а також судового провадження у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції, що було остаточно завершене лише 01 жовтня 2015 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Моральна шкода, яку він зазнав у зв'язку із проведенням кримінального провадження щодо нього виявились у наступному: завдано шкоди його фізичному та психологічному здоров'ю. Так, у зв'язку із протиправним та незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності він неодноразово вимушений був звертатися до закладів охорони здоров'я із скаргами, зокрема: на частий головний біль, запаморочення, неможливість концентрації уваги, загальну слабкість, підвищений ритм серцебиття, «мушки» перед очима, погіршення пам'яті, сну, зору, швидку втому, дратівливість, зниження фону настрою, коливання артеріального тиску тощо. Він вимушений був пройти ряд тестів, досліджень та оглядів на предмет визначення стану свого здоров'я, зокрема: ряд біохімічних тестів, лабораторних досліджень, аналізів тощо. В результаті медичних досліджень йому було поставлено наступний діагноз: гіпертонічна енцефалопатія 2 ступеня в обох судинних басейнах з цифалгічним синдромом, правобічною пірамідною недостатністю, синдромом вегетативної дисфункції, вестибулярним синдромом. Гіперхолостеримія ІХС. Гіпертонічна хвороба 2 ступеня. При цьому, лікарем було зазначено у виписці із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 19393, що неврологічно він дуже астенізований, фіксований на своєму самопочутті. Емоційно лабільний. Лікар вказує на друбнорозмашистий ністагм в обидві сторони, більше праворуч; очні цілини С=Д, вялі фотореакції + р-с Маринеско-Родовичи з двох сторін; біль при натисканні в руках та ногах; р-с Пуссепа-ліворуч, Штрумпеля праворуч; хитання в позі Ромберга; тремор повік; гра вазомоторів; біль перавертебральних точок вздовж хребта тощо. При цьому вказується, що за останні два місяці, що передували зверненню до лікарні його стан погіршився, відмічається наростання хворобливих симптомів. В результаті захворювань він вимушений був проходити стаціонарне лікування в неврологічному відділенні протягом тривало часу, що підтверджується медичною документацією, зокрема випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 19393, листком непрацездатності тощо.

Незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності принижено його честь та гідність, а також завдано непоправної шкоди його діловій репутації. У зв'язку із кримінальним провадженням щодо нього соціальна оцінка останнього в очах оточуючих, навіть на даний момент після завершення провадження та його виправдання, є вкрай негативною. Продиктовано це також тим, що процес притягнення його до кримінальної відповідальності набув розголосу та резонансу, активно висвітлювався в різних друкованих та телевізійних ЗМІ, неодноразово давались інтерв'ю щодо кримінального провадження прокурорами та співробітниками міліції. Притягнення його до кримінальної відповідальності із одночасним поширенням інформації щодо цього процесу у ЗМІ призвели до погіршення його стосунків із оточуючими людьми, які вважають його правопорушником, уникають спілкування із ним, надають йому негативну соціальну оцінку. Незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності призвело до втрати значної кількості його соціальних зав'язків, що і неможливо відновити. Вказане також зумовило руйнацію його репутації, яка до незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності була бездоганною, зокрема всі оточуючі вважали його чесною та порядною людиною, що завжди слідує закону, має відмінні ділові та професійні якості при виконанні різного роду обов'язків, зокрема своїх трудових, громадських та інших обов'язків з огляду на те, що він на момент початку процесу притягнення його до кримінальної відповідальності був Головою Спілки ветеранів Афганістану. У зв'язку із незаконним притягнення його до кримінальної відповідальності, під тиском громадської думки, зважаючи на втрату довіри з боку членів Спілки ветеранів Афганістану, а також на значні репутаційні втрати та інші обставини, що були пов'язані із процесом притягнення до кримінальної відповідальності, він був вимушений залишити свою посаду, що також завдало йому додаткових моральних страждань. Окремо слід зазначити, що незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності призвело до позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань з огляду на те, що він вимушений був змінити звичний ритм життя, бути присутнім під час проведення різного роду процесуальних дій під час кримінального провадження, судових засіданнях, що тривали майже два роки в судах різних інстанцій. Також, весь період кримінального провадження він страждав від почуття невизначеності свого майбутнього, адже санкція інкримінованої йому статті кримінального закону передбачає, зокрема, обмеженням волі на строк до трьох років. Фізичне та психічне здоров'я, шкода якому була завдана незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, соціальні зв'язки, що були втрачені ним, честь, гідність та репутації в повній мірі відновити неможливо, що змушує ще більше його страждати, а ту частину шкоди яку все ж вдається відновлювати йому потребує від нього значних зусиль.

Згідно висновку судового експерта ОСОБА_3 за результатами проведення судової психологічної експертизи від 10 лютого 2017 року № 11699/16-61, ситуація, що пов'язана з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 367/120/14-к (№ 0001895), є для нього психотравмуючою. Психотравмуючий зміст полягає в: приниженні ділової та соціальної репутації в результаті незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, яка супроводжується психологічними стражданнями на фоні цього, що у свою чергу наносить руйнівний психогенний вплив на його психічне та фізіологічне здоров'я. З психологічної точки зору йому завдана моральна шкода внаслідок зазначеної ситуації. За результатами дослідження експертом встановлено, що розмір відшкодування нанесеної йому моральної шкоди може дорівнювати грошовому еквіваленту, рівному 540 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.

Крім вищевикладеної моральної шкоди, його незаконним притягненням до кримінальної відповідальності завдано майнової шкоди у вигляді витрат на лікування, яке був вимушений він проходити у зв'язку із різким погіршенням стану здоров'я під час кримінального провадження. Майнова шкода у вигляді витрат на лікування складає 5 785 гривень 22 копійки.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що 27 червня 2013 року в м. Ірпіні до його будинку підійшла людина з камерою. Яка на його запитання, почала нецензурно лаятися та тікати. Після чого, на такі дії особи, він викликав міліцію. Через хвилин 10-12 приїхала міліція. Коли чоловік втікав, він намагався його затримати, після чого чоловік упустив камеру на землю. Після даних подій виявилося, що це приїздили журналісти, проте даний чоловік не пред'являв йому власне посвідчення журналіста. Згодом, на місце події прибуло вище керівництво міліції та спілкування з ними тривало близько двох годин. Через день, його викликав до себе начальник міліції та пояснив, що складу злочину у його діях немає та інцидент вичерпано. 28 червня 2013 року о 18, 21, 23 годині та після на протязі трьох днів на телебаченні в ефір виходили нарізки з відеозйомки даної події. Через два місяці після даних показів, його викликав до себе начальник міліції та повідомив, що проти нього порушено кримінальну справа за ст. 171 КК України. Після судового розгляду даної справи, його було виправдано. Зазначив, що розповсюдження інформації про порушення проти нього кримінальної справи завдало йому моральних страждань, оскільки він більше двадцяти років працював в органах МВС, був головою спілки ветеранів Афганістану та учасників бойових дій. Проте після вказаних подій, він був вимушений відмовитися від посади голови у зв'язку із порушенням проти нього кримінальної справи. Також пояснив суду, що на початку жовтня 2013 року він перебував на лікуванні в лікарні та до нього приїздив слідчий з метою вручення підозри, проте не здійснив цього. В подальшому, він приїздив ще чотири рази о 22-30 та 00-20 годин. В загальному його викликали до міліції близько 27 разів, після пред'явлення підозри ще близько 10 разів. Він звертався із скаргами на дії працівників міліції та прокуратури. Запобіжний захід відносно нього не застосовувався. На всі судові засідання відносно нього він приходив, декілька разів засідання відкладалися у зв'язку з його поганим самопочуттям.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, а також з підстав викладених у додаткових письмових поясненнях (а.с.83-85 Том 2), просив позов задовольнити. Пояснив суду, що позивачу, крім моральної шкоди, було завдано також матеріальну шкоду, оскільки останній проходив лікування.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання н з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини не явки суд не повідомив, заперечення чи пояснення на позов до суду не надіслав.

Представник відповідача Ірпінського міського відділу (з обслуговування міст Ірпінь та Буча) ГУ МВС України в Київській області в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив провести судове засідання без участі їхнього представника.

Представник відповідача прокуратури Київської області в судовому засідання проти позову заперечував, з підстав викладених у запереченні проти позову, долученого до матеріалів справи (а.с.97-101, Том 1), та в поясненнях на висновок експерта (а.с.1-3, Том 2), просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив суду, що спеціальне законодавство не поширюється на вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди на лікування. Крім того, відсутній причинно-наслідковий зв'язок між хворобами позивача та діями відповідача. Також, як вбачається з експертного висновку, експерт який проводив дослідження, має освіту психолога, в той час як надає висновок про те, що хвороби позивача пов'язані із діями відповідача.

Представник відповідача Києво-Святошинської місцевої прокуратури в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав викладених у запереченні проти позову, долученого до матеріалів справи (а.с.103-107, Том 1, а.с.45-48, Том 2). Пояснив суду, що моральну шкоду позивачу було заподіяно з боку журналістів. До вручення підозри та обвинувального акту, позивач будь-яким чином не заявляв питання про завдання йому будь-якої шкоди з боку відповідачів. Зазначив, що факт притягнення до кримінальної відповідальності це не нормально, проте вважає, що нічого страшного не відбулося.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали даної цивільної справи, матеріали кримінального провадження № 0001895 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 171 КК України, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Так, 27 червня 2013 року гр. ОСОБА_5 звернувся до органу досудового розслідування - Ірпінського МВС ГУ МВС України в Київській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яка 27 червня 2013 року була внесена до Єдиного реєстру досудового розслідування за ч. 1 ст. 171 КК України, номер кримінального провадження № 0001895 (а.с.10, Том 1).

Як вбачається з матеріалів справи, 06 листопада 2013 року слідчим відділом СВ Ірпінського МВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_1 було повідомлено про підозру в умисному перешкоджанні законній професійній діяльності журналістів, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 171 КК України (а.с.8-9, Том 1).

Згідно даних вказаного повідомлення про підозру, під час досудового розслідування встановлено, що 27 червня 2013 року в Ірпінській міській раді відбулася сесія на якій розглядались питання з приводу затвердження зонінгу міста, розуміючи суспільну важливість теми редакція телеканалу «СТБ» уповноважила знімальну групу у складі журналіста гр. ОСОБА_6 та оператора гр. ОСОБА_5 провести відео-зйомку сесії міської ради, провести інтерв'ю з представниками територіальної громади Ірпеня, а також відзняти територію м. Ірпеня, яка за останні роки була забудована. Після сесії Ірпінської міської ради знімальна група телеканалу «СТБ» направилась відзняти забудовану територію міста Ірпеня по вул. Карла Маркса. Так близько 12:00 год. (точний час досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи між житловими будинками по вул. Карла Маркса 2-В та Чехова 14-Д в м. Ірпінь Київської області, громадянин ОСОБА_1, на грунті особистих неприязних стосунків, намагався відібрати відео-камеру та вихопив об'єктив від неї у оператора телеканалу «СТБ» гр. ОСОБА_5, чим позбавив знімальну групу телеканалу «СТБ» можливості скористатися переважним правом на одержання інформації. Таким чином створив протиправні перепони, обмеження, заборон щодо одержання, використання, поширення, зберігання інформації знімальній групі телеканалу «СТБ Вікна-Новини» у складі гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6

В подальшому, 24 грудня 2013 року слідчим СВ Ірпінського МВ ГУ МВС України Київської області Орлик А.О. було складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно гр. ОСОБА_1 по факту перешкоджання законній професійній діяльності журналістів, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001895 від 27 червня 2013 року, який було затверджено старшим прокурором прокуратури м. Ірпеня Київської області Соколовським В.В.

Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року, ОСОБА_1 було визнано невинним у пред'явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 171 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення (а.с.13-18, Том 1).

Вказаним вироком суду було встановлено, що ОСОБА_1, обвинувачується в тому, що 27.06.2013 року близько 12 години 00 хвилин, знаходячись між житловими будинками по вул. Карла Маркса 2-в та вул. Чехова,14-д, які розташовані в м. Ірпінь, Київської області, умисно перешкоджав оператору забезпечення виробництва департаменту інформаційно-аналітичного мовлення телеканалу СТБ (ПрАТ «ММЦ-СТБ») ОСОБА_5, у здійсненні ним законної професійної діяльності журналіста. Так, 27.06.2013 року редакція телеканалу ПрАТ «ММЦ-СТБ» уповноважила знімальну групу у складі: журналіста ОСОБА_6, яка діє на підставі наказу про прийняття на роботу за трудовим договором № 638-к та додатку до трудового договору № 5281 від 24.09.2012 року, укладеної нею з ПрАТ «ММЦ-СТБ» та оператора ОСОБА_5, який діє на підставі наказу про прийняття на роботу за трудовим договором № 567-к та додатку до трудового договору № 5429 від 1.09.2012 року, укладеної ним з ПрАТ "ММЦ-СТБ" провести відеозйомку сесії Ірпінської міської ради, провести інтерв'ю з представниками територіальної громади та порівняти адреси парків, які існували згідно з додатком №1 до рішення Ірпінської міської ради № 337 від 19 червня 2003 року. На основі відзнятого матеріалу знімальна група повинна була підготувати сюжет у випуск програми «Вікна-Новини» 27 червня на 18.00 та 22.00 години. Провівши відеозйомку сесії Ірпінської міської ради, знімальна група телеканалу ПрАТ «ММЦ-СТБ» на вибір, відповідно до редакційного завдання від 27.06.2013 року, направилася відзняти забудовані території м. Ірпінь, які розташовані по вул. Карла Маркса. Близько 12 години 00 хвилин, ОСОБА_5, перебував між житловими будинками по вул. Карла Маркса 2-в, та вул.Чехова 14-д, які розташовані в м. Ірпінь, Київської області та проводив відеозйомку. В цей час до нього підійшов ОСОБА_1, та в ході суперечки, яка виникла з приводу того, що ОСОБА_5, не повідомив ОСОБА_1, з яких підстав він проводить відеозйомку, обвинувачений ОСОБА_1, вихопив об'єктив від відеокамери у оператора ОСОБА_5, чим позбавив знімальну групу телеканалу СТБ можливості виконати свої професійні обов'язки, а саме одержати інформацію та створив протиправні дії, які виразилися у перешкоджанні, обмеженні, забороні, щодо одержання, використання, поширення інформації знімальній групі телеканалу СТБ телепередачі «Вікна - Новини». Дії обвинуваченого досудовим розслідуванням кваліфіковано за ч.1 ст.171 КК України, як умисне перешкоджання законній професійній діяльності журналістів.

Крім того вказаним вироком було встановлено, що зі свідчень як обвинуваченого так і потерпілих жодним чином не слідує, що ОСОБА_1, за тієї обстановки усвідомлював, що своїми діями перешкоджає законній професійній діяльності журналіста, та передбачав суспільно небезпечні наслідки таких дій та бажав їх настання.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2015 року, вирок Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року у кримінальному провадженні № 0001895 щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 171 КК України було залишено без змін (а.с.19-23, Том 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 01 жовтня 2015 року, вирок Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 залишені без зміни (а.с.24-30, Том 1).

Згідно ч. 4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що являється дружиною позивача. До листопада 2013 року слідчі приходили до них додому навіть вночі. Конс'єржу в будинку розповідали, що позивач є злочинцем, також по телевізору виходили сюжети в яких її чоловіка називали злочинцем. Після вручення підозри, чоловіка викликали на допити. Після вручення обвинувального акту, позивач буквально за тиждень посидів, перестав спілкуватися з друзями, близькими. У позивача погіршилося здоров'я, він став замкнутим, дратівливими, у нього почалися головні болі, почалися проблеми з тиском. Вони навіть їздили з чоловіком до лікарів, у Моршин на лікування. Після даних подій, її ставлення до чоловіка не змінилося. Також, зазначила, що до цих подій позивач взагалі не мав проблем зі здоров'ям, не мав гіпертонічної хвороби. Зазначила, що чотири роки назад із-за даних подій чоловік покинув посаду голови спілки ветеранів Афганістану.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що являється донькою позивача. Про інцидент з кримінальною справою, вона дізналася в кінці осені-зими 2013 року, коли батька почали викликати до органів слідства. Він став дратівливим, агресивним, у нього почалися проблеми зі здоров'ям, хоча він раніше не хворів на гіпертонію, він став переживати із-за даної ситуації, став замкнутим, був у поганому настрої. До цих подій, її батько був сильним та вольовим чоловіком, як у фізичному, так і у психологічному плані. Він займав відповідні посади, мав повагу та авторитет серед друзів. Після ж цих подій, позивач не бажає приймати участь в громадських заходах, став замкнутим. Зазначила, що з 2011 року проживає окремо від батьків, після народження нею дитини, батько став рідше приїжджати до неї.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що позивач являється його колегою по спілці ветеранів Афганістану. В 2013 році у позивача виникла проблема із журналістами та в пресі, на телебаченні почали показувати даний інцидент, навіть фігурувала кримінальна справа з даного приводу. Відомості про ці події йому відомі від колег. Зазначив, що знає позивача як чудову людну, товариша та сім'янина. Під час його головування у спілці, всі справи спілки вирішувалися ним. Після ж подій, пов'язаних з кримінальною справою, позивач почав приходили у спілку знервованим, а потім взагалі відмовився від головування у спілці.

Свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що позивач являється батьком його дружини. Знає позивача з лютого 2013 року. Він бачив відео з місця події на одному із судових засідань. Судом було виправдано позивача. Але факт порушення кримінальної справи проти нього негативно вплинуло на позивача, оскільки його звинувачували в інциденті з журналістами і по телефону, і в інтернеті. Позивач став дратівливим, нерадісним, став менше з'являтися серед родичів, припинив свою діяльність у спілці, не проявляв інтересу до громадської діяльності, менше став спілкуватися з дітьми. Наразі він спілкується з позивачем раз у два місяці, до цих же подій їй спілкування було раз на тиждень. Зазначив, що його ставлення до позивача не змінилося. Позивач завжди був вольовою, сильною людиною з почуттям справедливості. Після ж вручення йому підозри він змінився, став невеселим, не йде на контакт.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що являється донькою позивача. Зазначила, що в червні 2013 року від знайомих дізналася, що батька показували по телебаченню, що нібито він побив журналіста. Вона переглядала також відео в інтернеті. ЇЇ батько завжди був стриманою людиною, врівноваженою, лідером, багато років пропрацював на рівних посадах. Після даного інценденту, життя сім`ї змінилось на «до» та «після». Батька викликали на допити, до будинку приходили та розповідали консьєржу неправдиву інформацію. Батько став замкнутим, роздратованим, перестав приймати участь в сімейних справах та в справах Спілки, у нього погіршився стан здоров`я, він неодноразово проходив лікування.

Свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що являвся колегою позивача по спілці ветеранів Афганістану. Позивач був засновником даного товариства та його головою. Близько чотирьох років назад позивач почав вести себе неадекватно, не виконував свої обов'язки в товаристві. Позивач в той період часу мав зустрітися з керівником ВМС для вирішення нагальних питань спілки, проте після порушення проти нього кримінальної справи, виходу матеріалів з його участю, він просто почав тікати від всіх, перестав спілкуватися та сказав, що не може зустрічатися з керівником МВС після порушення даної кримінальної справи. Зазначив, що позивач завжди був порядною людиною, законослухняним громадянином, взірцем, активною людиною. Авторитет серед колег він не втратив, проте він зовсім перестав займатися справами товариства та він ініціював його переобрання його, як голови спілки. Під час переобрання голови спілки, позивач був у пригніченому стані, казав, що вказані події навіть відкарбувалися на його сім'ї. Вважає, що висвітлення на телебаченні та відкриття кримінальної справи для позивача, як публічної людини в сукупності вплинуло на позивача. Зазначив, що він не втратив до позивача почуття поваги.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Вступивши до Ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. зазначену Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов'язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах.

Таким чином, проаналізувавши надані суду докази, вивчивши покази свідків у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинним в інкримінованому йому злочині, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до погіршення стану здоров'я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв'язків.

Порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до ст.ст. 1-4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 p. у справі № 6-2203цс15 та від 31.08.2011 року.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено з 1 січня 2017 p. мінімальну заробітну плату на рівні 3200 гривень.

З урахуванням викладеного розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 06 листопада 2013 року (дата повідомлення про підозру) по 01 жовтня 2015 року (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цільних і кримінальних справ), тобто 22 повних місяців, то розмір відшкодування моральної шкоди становить 70 400 грн. (мінімальна заробітна плата 3200 гривень х кількість місяців 22).

При цьому, суд вважає, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди в повній мірі виходить із засад розумності, поміркованості і справедливості, зважаючи на характер та обсяг моральних страждань, понесених позивачем, враховуючи те, що під час досудового розслідування кримінального провадження та під час розгляду справи в суді відносно позивача не застосовувались будь-які запобіжні заходи, не проводилось в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, не накладався арешт на майно, не було застосовано заходу у вигляді відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Крім того, суд критично відноситься до наданого суду висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_3 за результатами проведення судової психологічної експертизи № 11699/16-61 від 10 лютого 2017 року, складеного на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року, з огляду на наступне.

Відповідно до наданого висновку експерта, ситуація, що пов'язана з незаконним притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 367/120/14-к (№ 0001895), є для нього психотравмуючою. Психотравмуючий зміст полягає в: приниженні ділової та соціальної репутації в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивача, яка супроводжується психологічними стражданнями на фоні цього, що в свою чергу наносить руйнівний психогенний вплив на його психічне та фізіологічне здоров'я. З психологічної точки зору ОСОБА_1 завдана моральна шкода внаслідок зазначеної ситуації. Можливий розмір відшкодування нанесеної ОСОБА_1 моральної шкоди з психологічної точки зору може дорівнювати грошовому еквіваленту, рівному 540 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.

Будучи опитаною в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_3 пояснила суду, що вивчивши матеріали справи, після її надходження до експертної установи, вона звернулася до суду із клопотанням про надання додаткових матеріалів, на основі яких та матеріалів справи нею і був складений висновок. Пояснила суду, що психосоматика починається у разі хвилювання і це в сукупності призводить до погіршення стану здоров'я. При цьому, в даній експертизі вона застосовувала методику «ОСОБА_15», якій вже більше 20 років та яка є популярною. Вона зазначена у рекомендаційній літературі, яка зазначена в інструкції про проведення та призначення експертизи від 08 жовтня 1998 року № 5315 (зі змінами 2015року). 29 січня 2016 року ця методика припинена до використання Міністерством юстиції, при цьому до інструкції внесені зміни не були.

Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою.

В той же час, вказаний висновок судового експерта не може слугувати належним та допустимим доказом в розмірі даного спору, оскільки експертом визначено, що виникла ситуація є психотравмуючою для позивача та визначено його психотравмуючий зміст, тобто оцінено ситуацію з позиції психотравми, завданої позивачу, в той час як експерт ОСОБА_3 має вищу освіту за спеціальністю психологія, що свідчить про неможливість оцінки ситуації з позиції нанесенню будь-яких психовтрам, що здійснюється відповідними особами за наявністю відповідної медичної освіти відповідного профілю. Також, як вбачається з висновку експерта, при проведення експертизи було використано методику ОСОБА_15, дія якої припинена до використання, що не заперечувалося судовим експертом в судовому засіданні.

Крім того, у зв'язку з тим, що суд не приймає до уваги в якості належного та достовірного доказу висновок експерта, відшкодування витрат за проведення судової психологічної експертизи не здійснюється.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у разі постановлення виправдувального вироку, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а також у разі закриття справи про адміністративне правопорушення слідчий, прокурор або суд зобов'язані на прохання особи письмово повідомити у місячний строк про своє рішення трудовий колектив, в якому працює особа, або за її місцем проживання.

Якщо відомості про засудження або притягнення громадянина до кримінальної відповідальності, застосування до нього як запобіжного заходу взяття під варту чи накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт були поширені в засобах масової інформації, то на вимогу цього громадянина, а в разі його смерті на вимогу його родичів чи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора або суду засоби масової інформації протягом одного місяця роблять повідомлення про рішення, що реабілітує громадянина, відповідно до чинного законодавства України.

Таким чином, за вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач може скористатись своїм правом щодо звернення до органів із спростуванням поширеної інформації щодо неправомірності дій позивача, з позиції порушення останнім норм закону, які, на думку позивача, були висвітлені публічно та порушили його права та інтереси.

Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування матеріальної шкоди, то вказані вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як роз'яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.92р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, причинний зв'язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов'язковою умовою настання деліктної відповідальності. Отже визначення причинного зв'язку як умови деліктної відповідальності є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв'язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об'єктивний причинний зв'язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об'єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв'язку означає, що шкода заподіяна не діями завдавача, а викликана якимись іншими обставинами.

Як вбачається з виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 19393, позивач в період часу з 03 жовтня 2014 року по 21 жовтня 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні у Київській міській клінічній лікарні № 1 (а.с.31, Том 1).

В подальшому, позивачем внаслідок проведеного лікування були витрачені грошові кошти на придбання ліків, проведення лабораторних досліджень, що підтверджується відповідними товарними чеками та квитанціями(а.с.32, 34, 35-37, Том 1).

В той же час, наявність факту проходження позивачем стаціонарного лікування не встановлює факту наявності причинно-наслідкового зв'язку між завданою шкодою та винними діями саме відповідачів, тобто не підтверджує, що погіршення стану здоров'я позивача було спричинено саме винними діями відповідачів, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Ірпінського міського відділу (з обслуговування міст Ірпінь та Буча) ГУМВС України в Київській області, Прокуратури Київської області, Києво-Святошинської місцевої прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 23, 1166, 1167, 1176 Цивільного кодексу України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Постановою Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» N 6 від 27.03.92, ст. ст.1, 4, 10, 11, 27, 31, 59, 60, 61, 208, 212-215, 218, Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Ірпінського міського відділу (з обслуговування міст Ірпінь та Буча) ГУМВС України в Київській області, Прокуратури Київської області, Києво-Святошинської місцевої прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 400 (сімдесят тисяч чотириста) гривень.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: