АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5095/17 Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого- Кіся П.В.,

суддів: Кружиліної О.А.,

Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_4, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання недійсними та скасування договору іпотеки та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, -

встановив:

01.07.2016 року ОСОБА_2 звернулася у суд в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 з позовом до ПАТ "УКРСОЦБАНК", ОСОБА_4, у якому просила визнання недійсними договір іпотеки та договір відступлення права вимоги за іпотечним договором.

В обґрунтування позову вказала, що 14 листопада 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "УКРСОЦБАНК", як Іпотекодержателем, та ОСОБА_5, ОСОБА_2, як Іпотекодавцями, що є майновими поручителями за зобов'язаннями ОСОБА_7 за договором кредиту № 820/2-27/21/04-7/260 від 12 листопада 2007року, був укладений Іпотечний договір № 820/3-27/21/02-7/505, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4087 (далі за текстом "Договір іпотеки", "Іпотечний договір").

Відповідно до п. 1.1. зазначеного Договору іпотеки Іпотекодавці передали в іпотек Іпотекодержателю двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

10 лютого 2015 року між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк", яке правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "УКРСОЦБАНК", я "Первісним іпотекодержателем", та ОСОБА_4, як "Новим іпотекодержателем" був укладений Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором № 820/3-27/21/02-7/505 від 14.11.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. 14.11.2007 р., зареєстровані реєстрі за № 4087, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О., та зареєстрований в реєстрі за № 339.

Вказувала, що з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майні Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 59284 від 18.05.2016 р. довідалася, що державний реєстратор - приватний нотаріус Ємець І.О. Харківського міського нотаріального округу о 15:51:40 вніс запис про право власності № 13531604 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

Вважає, що при укладенні договору іпотеки не були дотримані права неповнолітньої ОСОБА_3, яка була зареєстрована за місцем знаходження іпотечного майна, не був отриманий дозвіл органу опіки та піклування.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасування рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному, об'єктивному і неупередженому розгляду справи.

Позивач вважає, що суд, у порушення процесуального закону, розглянув справу за відсутності третьої особи, участь якої у даному спорі є обов'язковою.

Судом було прийнято в якості вагомого обґрунтування позиції щодо не порушення прав дитини при укладанні оспорюваного правочину не існуючи дані про батька дитини.

Зазначає, що суд, оглядаючи докази, не надав жодної оцінки тому факту, що вона особисто, як єдиний з батьків дитини, які існують юридично, у період укладення правочинів щодо кредитування ОСОБА_5, не отримувала та не надавала ПАТ «Укрсоцбанк» жодних довідок та документів, окрім власного паспорту та індивідуального податкового номеру. Отримання довідки про склад сім'ї з КП «Жилкомсервіс» Київська філія дільниця №14 вих. № 909 від 12.10.2007 p., відбулося без її участі та повідомлення. Жодної інформації про необхідність надання таких довідок та питань стосовно реєстрації за місцем розташування квартири неповнолітніх дітей особисто їй а ні працівниками банку, а ні нотаріусом надано не було.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 заперечував проти апеляційної скарги, просив скаргу відхилити.

Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не з'явився, повідомлявся про дату та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. В матеріалах справи міститяться заперечення проти апеляційної скарги та заява, з якої вбачається, що відповідач просить розглядати справу за його відсутності, проти апеляційної скарги заперечує, просить її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач, її представник та представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської радиу судове засідання нез'явилися, повідомлялися про дату та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не сповістили, заперечень проти апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Колегія суддів, зважаючи на вимоги ст. ст. 1, 303-1, ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності нез'явившихся осіб.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України, суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При вирішенні позову про визнання недійсним правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання іпотечного договору, договору про відступлення права вимоги недійсними в інтересах малолітньої дитини її дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що дочка проживала на час укладення оспорюваних договорів і проживає станом на час вирішення спору в спірній квартирі за вказаною адресою, іпотечний договір був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування й тому повинен бути визнані недійсним, і як наслідок договір про відступлення права вимоги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що власником майна - Іпотекодавцем були надані до Банку довідки з місця проживання, відповідно до якої неповнолітня донька іпотекодавця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не була зареєстрована за вказаною адресою на момент укладання правочину, також, згідно умов договору, Іпотекодавець ОСОБА_2 гарантувала відсутність прав третіх осіб на іпотечне майно, а тому відсутні підстави для визнання іпотечного договору недійсним.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що 14 листопада 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 (далі за текстом Позичальник/Боржник) укладено договір кредиту № 820/2-27/21/04-7/260 (далі за текстом Кредитний договір), відповідно до умов якого позивальник на поточні потреби отримав ПАТ «Укрсоцбанк» кредит на умовах строковості, платності, забезпеченості, повернення та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 120 000грн. з оплатою 14,00 % річних та комісій, з щомісячним погашенням основної заборгованості в розмірі 1 428,57 грн., в останньому 1 428,69грн. та кінцевим терміном погашення кредиту 10.11.2014 року.

03 жовтня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №820/2-27/21/04-7/260 від 14.11.2007р., на підставі якої процентна ставка за користування кредитом збільшилася до 21,00 % річних.

Відповідно до п.п. 3.3.7, 3.3.8 Договору кредиту позичальник взяв на себе обов'язки сплатити проценти за використання кредиту, своєчасно та повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 (далі за текстом Іпотекодавець 1) та ОСОБА_2 (далі за текстом Іпотекодавець 2 /Позивач) 14 листопада 2007 року укладено іпотечний договір №820/3-27/21/02-7/505 (далі за текстом Іпотечний договір), який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., зареєстровано в реєстрі за №4087.

Вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частинах кожній з листопада 2005 року на підставі на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 09.11.2005 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстраційним №2-05-264398НИ2 і зареєстровано комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 09.11.2005 року та підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8893271, за реєстраційним №12717971, номер запису: П-2-32528 в книзі 1.

В п. 1.6 Іпотечного договору зазначено, що Іпотекодавці гарантують, що на Предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому порядку. Іпотекодавці стверджують, що цим договором не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх та непрацездатних дітей, яких будь-хто з Іпотекодавців зобов'язаний утримувати за законом або договором.

Неповнолітня дитина позивача - ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно Довідки комунального підприємства «Жилкомсервіс» Київська філія Дільниця №14 за №909 від 12.10.2007 року в квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_2, дані про реєстрацію неповнолітньої дитини ОСОБА_3 відсутні.

При укладенні іпотечного договору ОСОБА_5 та ОСОБА_2 приховали дані про наявність у ОСОБА_2 малолітньої дитини, а також щодо місця її проживання, як стверджує позивач ОСОБА_2, саме в цій квартирі, яку вони передали в іпотеку, та що попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки та піклування не давав.

ОСОБА_4 виконані фінансові зобов'язання ОСОБА_5 за кредитним договором у зв'язку з чим, на підставі ст.ст. 512, 556 ЦК України між ПАТ «Уксоцбанк» і ОСОБА_4 14.11.2007 року укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №820-/3-27/21/02-7/505, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.А., зареєстрований в реєстрі за № 339.

Також суд виходив з того, що батько неповнолітньої дитини зареєстрований за іншою адресою, що батьки мають і інше нерухоме майно, крім іпотечного.

Дійсно, як вказує апелянт, частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Таким чином, встановлена норма зобов'язує нотаріусів при оформленні правочинів щодо відчуження нерухомого майна аналізувати подані йому документи, зокрема, на предмет існування прав користування таким нерухомим майном у дитини (дітей). Тому нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації.

Тобто право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис до будинкової книги.

Отже, згода органу опіки і піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Проте, сам по собі цей факт укладення батьками дитини такого правочину не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, малолітня ОСОБА_3 не мала і не має права власності на квартиру. Вона набула права користування житлом, зазначеною квартирою, як член сімї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року № 6-3005цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У зв'язку з наведеним суд повинен виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки, яке повинно ґрунтуватись на документальній підставі та на підставі закону.

За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_3 на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

Позивачем ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що вона, будучи у відповідності із законом представником неповнолітньої доньки ОСОБА_3, при укладенні 14.11.2017 року Іпотечного договору не усвідомлювала зміст та правові наслідки цього договору, чи що був інший сторонній вплив відносно неї, який перешкодив здійснити передбачений законом обов'язок забезпечити дотримання інтересів її дитини.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року у справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року у справі Артіко проти Італії (пункт 35), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

В постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, зазначена наступна правова позиція: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Судовим розглядом встановлено, що мати малолітньої ОСОБА_3 укладаючи оспорюваний іпотечний договір, повідомила нотаріусу неправдиві відомості про те, що в квартирі ніхто інший, крім неї та ОСОБА_5, не проживає, в тому числі не проживають і неповнолітні діти.

З огляду на наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15, та справи №6-2940 цс15 колегія суддів, враховуючи також, що дії позивача ОСОБА_2 під час укладення іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність первісного іпотекодержателя - банку, не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про іпотеку» від 05.06.2003 року, відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Згідно ч. 2 ст. 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Опираючись на зазначені норми закону, судова колегія враховуючи встановлений судом факт, що поручителем ОСОБА_4 виконані фінансові зобов'язання ОСОБА_5 перед ПАТ «Укрсоцбанк» який виступав іпокодержателем, правомірно укладено договір відступлення права вимоги. Доказів іншого позивачем ОСОБА_2 не надано.

Судова колегія частково погоджується з викладеними в апеляційній скарзі ОСОБА_2 доводами в тій частині, що матеріали справи не містять доказів наявності у батька неповнолітньої ОСОБА_3 іншого нерухомого майна в якому донька має право проживати та певного місця реєстрації батька, оскільки саме таких даних матеріали справи не містять, а в наданій позивачем копії свідоцтва про народження неповнолітньої ОСОБА_3 її батьком вказано ОСОБА_12 без зазначення його громадянства та інших персональних даних.

Однак ця неточність в обґрунтуванні судом рішення не є суттєвою, оскільки не є предметом розгляду справи особисте життя позивача ОСОБА_2, ОСОБА_13 Іпотечний договір не укладав і участі у справі не брав, а головне питання по суті спору судом вирішено у відповідності із законом.

За змістом ч.2 ст.308 та ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення лише у тому випадку, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Неточність формулювання судом в описовій частині рішення викладення певних обставин, які є додатковим обґрунтуванням висновку суду, не призвело до помилкового висновку в цілому та до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими і висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційний суд, відповідно до ст.308 ЦПК України, відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

О.М. Хорошевський