Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, треті особи: управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, служба у справах дітей Московського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15 серпня 2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 130 900 доларів США строком до 10 серпня 2032 року зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно з графіком. На забезпечення виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором того самого дня між тими самими сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Проте взятих за кредитним договором зобов'язань позичальник належним чином не виконує, внаслідок чого позивачем відповідно до умов договору та положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України було прийнято рішення про зміну строку виконання основного зобов'язання. Так, станом на 23 липня 2014 року загальна сума заборгованості ОСОБА_4 перед позивачем становить 1 491 592 грн 42 коп., у зв'язку з чим ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на умови договору іпотеки та Закон України «Про іпотеку», просило звернути стягнення на вищевказану трикімнатну квартиру шляхом визнання права власності.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2016 року задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк».

У рахунок часткового погашення (у сумі 1 300 000,00 грн) заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту від 15 серпня 2007 року № 840/1- 27/16/3/7-229, загальний розмір якої станом на 23 липня 2014 року становить 127 813,94 доларів США, що еквівалентно 1 491 592 грн 42 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 102 538,55 доларів США, що еквівалентно 1 196 627 грн 85 коп.; заборгованість за простроченими відсотками - 22 306,87 доларів США, що еквівалентно 260 321 грн 81 коп.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 799,96 доларів США, що еквівалентно 9 335 грн 59 коп.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 2 168,56 доларів США, що еквівалентно 25 307 грн 18 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 15 серпня 2007 року № 840/5-27/16/10/7-401, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 150,1 кв. м, шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Укрсоцбанк».

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, апеляційний суд правильно виходив із необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання у низці постанов, зокрема від 30 березня 2016 року № 6-1851цс15, яку враховано апеляційним судом.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, достатньо повно встановив обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо фактичних обставин справи, посилання на ст. ст. 57, 58, ч. 3 ст. 61, ст. 64 ЦПК України, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Доводи касаційної скарги стосовно обраного позивачем способу захисту права та що нормами чинного законодавства, а саме: ст. ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, пославшись на норми матеріального права і правові висновки Верховного Суду України.

Таким чином, безпідставними є доводи касаційної скарги щодо незастосування до спірних правовідносин ст. 36 Закону України «Про іпотеку», адже під час розгляду справи апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко