Справа № 202/2836/17
Провадження № 2/202/1637/2017
18 травня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Мороза В.П.,
при секретарі - Овечко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОАКТИВ», треті особи без самостійних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності, -
Окрім того, 04.04.2016 на забезпечення вимог Заставодержателя, що випливають із Договору позики від 04.04.2016, сторонами було укладено договір застави корпоративних прав (акцій) Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОАКТИВ». Так, Заставодавець на умовах передбачених цим Договором, передав у заставу 100% акцій (корпоративних прав), належні йому на праві власності.
Гарантією виконання перед позивачем зобовязань за договором позики було також укладання із ОСОБА_2 договору поруки від 04.04.2016 року, згідно якого поручитель відповідає за виконання зобов'язань перед боржником. У разі несплати боржником суми боргу відповідальність боржника та поручителя - солідарна.
По закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернув. Поручитель також не виконав зобов'язання відповідно до договору поруки. Зважаючи на вище викладені обставини, позивач вважає дії відповідачів незаконними, у звязку з чим звертається до суду.
Позивач за в судове засідання по справі не з'явився та подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОАКТИВ» в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Треті особи без самостійних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Згідно ч. 1ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на викладене судом ухвалено проводити розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до абз.3 п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 № 3 спір між сторонами з приводу виконання цивільно-правового договору (зокрема, виконання договору купівлі-продажу частки статутного фонду господарського товариства) підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки він виник не з корпоративних відносин.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що однією з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
У відповідності до ст. 8 ОСОБА_6 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_6 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_6 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_6 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_6 України гарантується.
У відповідності до ст. 41 ОСОБА_6 України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частинами 1,2 статті 325 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.
Частиною 4 статті 41 ОСОБА_6 України та частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (п. 1 ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Згідно статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Отже, позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів.
Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма субєктами права.
На підставі вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; завдання моральної шкоди полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди.
Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.
Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання; на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % від простроченої суми.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).
Нормою ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути надана розписка позичальника.
Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.
Статтею 554 ЦК України, передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором утому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Згідно з ч.1 стаття 576 ЦКУ предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
Виконання зобовязання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Стаття 589 ЦКУ передбачає у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 590 ЦКУ звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави вразі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до договору застави від 04 квітня 2016 року позивач має право на забезпечення вимог щодо повернення позичених коштів за рахунок корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОАКТИВ», що служить забезпеченням належного виконання позичальником своїх зобов'язань. Пунктом 2.9 вказаного договору визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань по поверненню суми позики позикодавець задовольняє свої вимоги в повному обсязі, обумовленому до моменту фактичного задоволення, за рахунок майна, що служить забезпеченням зобов'язань позичальника.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10, 60, 212, 215, 224 ЦПК України,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОАКТИВ», треті особи без самостійних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його постановив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів із дня отримання копії.

Суддя В.П. Мороз