Головуючий суду 1 інстанції - Журавель Т.С.
Доповідач - Стахова Н.В.
Справа № 428/8076/16-ц
Провадження № 22ц/782/688/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року м.Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

Головуючого судді Стахової Н.В.

Суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м.Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 серпня 2017 року в справі за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року заявниця ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою, в якій зазначала, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Петровське, Луганської області і до вересня 2015 року була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з обставинами, які склалися на сході України вона в серпні 2015 року покинула місце постійного проживання в місті Луганську та переїхала до міста Сєвєродонецьк.

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 02 вересня 2015 року №919044956 вона переміщена та фактично проживає в місті Сєвєродонецьку.

Проте, отримана довідка посвідчує лише факт вимушеного переселення і не містить в собі зазначення причин такого переселення.

За таких обставин, з метою визначення свого статусу, як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, просила встановити юридичний факт, що вимушене переселення з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 серпня 2017 року у задоволенні заяви відмовлено.

Заявниця вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, у зв'язку з чим просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення заяви. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, оскільки заявниця мала на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов'язків за цією Конвенцією, що юридичний факт, який вона просить встановити має індивідуальний характер і стосується та стосується виключно її.

Заявниця та її представник в судове засідання не з'явилися. До початку судового засідання представником заявниці ОСОБА_3 подане клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю заявниці бути присутньою під час судового засідання, з поважних причин.

Вказане клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Апеляційне провадження в порядку ст.318 ЦПК України відкрито 15 вересня 2017 року. Визначений ст.303-1 ЦПК України двомісячний строк розгляду апеляційної скарги спливав 15 листопада 2017 року, але був подовжений на строк не пізніше 01 грудня 2017 року.

Справа призначалася до розгляду на 28 вересня 2017 року, 12 жовтня 2017 року, 09 листопада 2017 року, 14 листопада 2017 року, 28 листопада 2017 року. Кожного разу до початку судового засідання представник заявниці подавав заяви про відкладення розгляду справу в зв'язку з неможливістю з'явитися до суду. Ці клопотання тричі були задоволені апеляційним судом.

Судові повістки, направлені апеляційним судом на адресу заявниці та її представника, повернуто за закінченням встановленого строку зберігання.

Представник заявниці ОСОБА_3 належним чином повідомлена про час та місце судового засідання, про що свідчить телефонограма, тому вважається, що заявниця ОСОБА_2 також належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду справи.

Міністерство соціальної політики України повідомлене належним чином про час та місце судового розгляду справи, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштового відправлення. Заяви про розгляд справи у відсутності представника заінтересованої особи до суду не надходило.

Отже, неявка заявниці ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника Міністерства соціальної політики України в судове засідання не перешкоджає апеляційному розгляду справи відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду відповідно до вимог статті 303 Цивільного процесуального кодексу України, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 02 вересня 2015 року Управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради видана довідка № 919044956 про взяття її на облік, як внутрішньо переміщену особу, із зазначенням фактичного місця проживання за адресою: АДРЕСА_2.

Отже, факт визнання заявниці внутрішньо переміщеною особою підтверджується виданою довідкою і остання за визнанням цього факту не зверталася, обґрунтувавши звернення до суду необхідністю зазначення причин такого переселення, оскільки орган, який видав довідку, таких повноважень не має.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що факт, який просить встановити заявниця, не породжує для неї безпосередніх юридичних наслідків, з метою настання яких вона звертається до суду. Встановлення вказаного факту не призводить до виникнення права заявника на справедливу компенсацію з Російської Федерації. Факт збройної агресії відносно України та тимчасової окупації окремих районів Донецької та Луганської областей Російською Федерацією є загальновідомим фактом на території України, оскільки такий факт підтверджений нормативно - правовими актами України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення заяви та вважає, що рішення суду загалом відповідає вимогам статей 11, 213 Цивільного процесуального кодексу України щодо законності та обґрунтованості.

Із матеріалів справи вбачається, що заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, подано ОСОБА_2 для визначення їй статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, оскільки довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка видана заявниці не містить відомостей, що її вимушене переселення 31 серпня 2015 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 02 вересня 2015 року № 919044956.

Згідно вказаної довідки, місцем реєстрації заявниці зазначено: АДРЕСА_1, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2.

Відповідно до положень ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Державою на законодавчому рівні врегульовано правовий статус внутрішньо переміщених осіб та визначено порядок реалізації їх прав.

Статус внутрішньо переміщеної особи визначений Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VI.

Відповідно до ст.1 зазначеного Закону внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті, а в даному випадку - м. Луганськ.

Колегія суддів судової палати зазначає, що Верховною Радою України прийнято ряд рішень, якими було визначено тимчасово окупованими території окремих районів, міст, селищ та сіл Донецької та Луганської областей, на яких тимчасово запроваджений особливий порядок місцевого самоврядування.

Такими рішеннями парламенту, зокрема, є: Закон України від 16 вересня 2014 року №1680-VII "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей"; Постанова Верховної ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII "Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, Національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором"; Постанова Верховної ради України від 17 березня 2015 року № 252-VIII "Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування"; Постанова Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями"; Постанова Верховної Ради від 21 квітня 2015 року № 337-VIII "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків".

Також Верховна Рада України офіційно звернулася до міжнародного співтовариства з заявами про визнання РФ державою-агресором та про прийняття рішення щодо відсічі збройній агресії РФ та подолання її наслідків.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України" від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" уведено в дію відповідне рішення Ради національної безпеки і оборони України, щодо проведення АТО на сході України. Указом Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 було введено в дію рішення РНБО від 4 листопада 2014 року "Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях".

Таким чином факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації є загальновідомим та не потребує доказуванню.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що загальновідомий факт не підлягає встановленню судом в порядку окремого провадження, оскільки це відповідає нормам Цивільного процесуального кодексу України, якими регламентований інститут окремого провадження. Крім того, сама заявниця не заперечує, що факт, який вона просить встановити рішенням суду, є загальновідомим, оскільки визначений на законодавчому рівні в Україні, а також визнаний світовою спільнотою.

Заявник має право звернутися до суду з метою безпосередньої реалізації та доведення свого права на справедливу компенсацію з Російської Федерації без попереднього встановлення факту вимушеного переселення заявника внаслідок збройної агресії та окупації з боку Російської Федерації, адже право на судовий захист є конституційним правом громадянина (статті 8, 55, 124 Конституції України), яке є абсолютним, тому будь-яка особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодування завданої йому шкоди без попереднього вирішення питання про встановлення факту, що має юридичне значення.

Доводам заяви про те, що заявниця просила встановити юридичний факт, який має індивідуальний характер та стосується виключно її, суд першої інстанції правової оцінки не дав. Разом з тим, така неповнота до неправильного вирішення справи не призвела, оскільки загальний висновок суду про те, що факт, який просила встановити заявниця не породжує для неї юридичних наслідків, є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що була видана заявнику не містить відомостей про конкретні причини внутрішнього переміщення є безпідставними, оскільки законодавством передбачений порядок підтвердження та встановлення факту наявності збройного конфлікту та тимчасової окупації певної території, а також підтвердження факту вимушеного переселення осіб, які проживали на такій території.

Не заслуговують уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, подано заявником для визначення його статусу, як жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов'язків, які передбачені Конвенцією про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, оскільки Конвенцією ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (ст.4) передбачено коло осіб, які перебувають під захистом цієї Конвенції та не потребує від суб'єктів наявності судового рішення про визначення їх статусу, як жертви міжнародного конфлікту.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції помилково застосував Закон України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а також невірно вказав зареєстроване місце постійного проживання заявниці на окупованій території Луганської області, є доречними, однак це не призвело до неправильного вирішення справи.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду про необґрунтованість заяви з нормативної точки зору.

Відповідно до статті 308 Цивільного процесуального кодексу України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді: