Справа № 405/1550/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2017 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

при секретарі : Фришко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління Державного казначейства в Кіровоградській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок бездіяльності, неналежних дій працівників правоохоронного органу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом в якому просив стягнути з відповідачів на його користь завдану матеріальну шкоду в сумі 5 310,16 грн. та моральну шкоду в сумі 10 900,00 грн. шляхом відрахування коштів з державного бюджету і покласти судові витрати на відповідача.

Позов обґрунтовано тим, що 27.09.2016 року, приблизно о 03-58 год. в м. Кропивницький по вул. В.Чміленка, 35 керуючи транспортним засобом, державний номерний знак НОМЕР_1, повертався додому. Його зупинив інспектор роти № 3 батальйону УПП м. Кіровоград ДПП молодший лейтенант поліції ОСОБА_2, який склав протокол у справі про адміністративне правопорушення, де зазначив, що він ніби то не виконав вимогу працівника поліції про зупинку та продовжував рух, за що передбачена відповідальність згідно зі ст. 122-2 КУпАП. Йому не зрозуміло хто з посадових осіб патрульної поліції склав протокол, про що зазначено і в постанові суду. Безпідставна вимога про удавану зупинку подавалась лише за допомогою червоного проблискового маячка та спец. сигналу, які можливо лунали для інших учасників дорожнього руху, про що йому не було відомо, а переслідування на службовому авто PRIUS, державний номерний знак 0907, нагадувало звичайне несення служби патрулем та стеження за дорожньою обстановкою. Ніяким чином його транспортний засіб, не був зупинений працівниками поліції на вул. Карабінерна, 58, як це відображено в постанові суду. Прибувши до місця свого проживання, він вільно припаркував транспортний засіб та безперешкодно пішов відпочивати відому, оскільки потрапив до помешкання пізньої години доби, а тому не міг порушити вимог п. 2.4 Правил дорожнього руху.

Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.11.2016 року його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 9 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 153 грн.

Постановою Апеляційного суду кіровоградської області від 20.02.2017 року провадження № 33/781/6/17 постанова суду першої інстанції скасована, а провадження у справі закрито у зв»язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-1 КУпАП.

У звязку із незаконними та неправомірними діями Інспектора роти № 3 батальйону УПП в м. Кіровограді ДПП молодшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 він вимушений був звернутися для захисту своїх прав і інтересів за юридичною допомогою, що стало наслідком укладення між ним та «Приватною юридичною консультацією» Угоди про надання правової допомоги № 50-28/09/16 від 28.09.2016 року та після винесення вказаної постанови суду, ним сплачено кошти в сумі 5 000 (пять тисяч) грн. згідно з Актом приймання-передачі виконаних робіт від 21.02.2016 року.

Під час розгляду адміністративної справи у суді, згідно з вказаною Угодою, йому надавалася юридична та правова допомога, сума нанесених матеріальних збитків, повязаних з наданням юридичної допомоги становить 5 000,00 грн. Крім цього, ним сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 303,16 грн. та комісію банку в сумі 7 грн., загальна сума матеріального збитку складає 5 310,16 грн.

Вважає, що вказані матеріальні збитки повинні бути відшкодовані йому відповідачами, шляхом відрахування коштів з Державного бюджету України.

Внаслідок завданих йому працівниками поліції незаконних дій, що стало наслідком складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду справи у суді, він зазнав душевних страждань, почав втрачати авторитет серед колег по роботі, до того ж, був змушений витрачати час на збирання де складання документів, звернення до суду, брати участь у судових засіданнях в той час, коли мав перебувати на роботі. В звязку з цим, також поніс незаплановані та обтяжливі для витрати. Увесь час протягом судових тяжб, перебував у стані стресу відчував психологічний дискомфорт, був знервований та дратівливий. Вважає, що вказані витрачені кошти повинні бути відшкодовані йому в повному обсязі. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях і погіршенні психологічного стану. Відповідач підірвав віру в людську порядність, честь і гідність, він зазнав глибокої психологічної травми, що призвело до погіршення відносин в родині, стану здоров»я. Моральну шкоду оцінює в розмірі 10 900 грн.

Посилаючись на вказані обставини, вимоги статей 23, 1166, 1167, 1172, 1174 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, просить задовольнити позов.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції в судовому засіданні позов не визнав, надав суду письмові заперечення та посилаючись на викладені в них обставини. Просив відмовити в задоволенні позову.

Представник Управління Державного казначейства в Кіровоградській області в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений, причини неявки суду не сповістив.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб даних органів.

Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Судом встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.11.2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 9 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 153 грн.

Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 20.02.2017 року постанова Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.11.2016 року скасована, закрито провадження у справі щодо ОСОБА_1 дато Мірабовича у зв»язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова набрала законної сили.

Частиною 1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно положень ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку із ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків.

Позивач, обґрунтовуючи позов, посилається на ст. 1172 та 1174 ЦК України, якими закріплено відшкодування шкоди органами державної влади та їх посадовими чи службовими особами саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, проте дії працівників міліції в даному випадку незаконними чи неправомірними у встановленому законом порядку не визнано.

Відповідно до положень ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Як передбачено ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Що стосується протоколу про адміністративне правопорушення, то статтею 56 Конституції України та ст. 1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобовязання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів.

Сам факт закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення у звязку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди та не вказує жодним чином на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади.

Виходячи з положень ст.ст. 15, 16 ЦПК України та ст. 17 КАС України, вирішення питання щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності службових або посадових осіб органів державної влади віднесено до компетенції адміністративних судів, а тому суд в порядку цивільного судочинства не може визнати правомірними чи неправомірними дії або бездіяльність службових або посадових осіб органів державної влади, як субєктів владних повноважень, так як визнання неправомірності дій не віднесено до компетенції цивільних судів.

Оскільки рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб вважаються правомірними, поки не встановлено протилежного, а такий факт може бути встановлено лише в порядку адміністративного судочинства, суд загальної юрисдикції не може робити висновків щодо неправомірності чи протиправності дій або бездіяльності органів державної влади стосовно складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на понесення ним витрат на правову допомогу при розгляді адміністративної справи. Види судових витрат визначені в ст. 79 ЦПК України, а їх розподіл здійснюється судом відповідно до вимог, установлених цим Кодексом (статтями 88,89).

Так за змістом ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Як пояснив в судовому засіданні представник позивача і встановлено судом, зазначені в позові витрати понесені позивачем у зв»язку з реалізацією своїх процесуальних прав під час розгляду адміністративної справи, такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнавати збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства України і вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди.

Таким чином позивачем за вищезазначених обставин доведено не було та не надано жодних доказів щодо наявності спричиненої йому як матеріальної так і моральної шкоди, враховуючи викладене, норми статей 22, 23, 1166, 1167, 1172, 1174 ЦК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління Державного казначейства в Кіровоградській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок бездіяльності, неналежних дій працівників правоохоронного органу відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда протягом десяти днів.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда І. М. Шевченко