Справа № 2-32/11 Провадження № 22-ц/772/1886/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Голоти Л.О., Луценка В.В.

При секретарі: Ліннік Я.С.

За участю: заявника ОСОБА_2 і її представника адвоката ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_2 про поновлення строку для предявлення виконавчого листа до виконання у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Тульчинського МРЕВ УДАІ у Вінницькій області, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на автобус та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Калуське автотранспортне підприємство», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6, про визнання права власності на спадкове майно,

В с т а н о в и л а :

В травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про поновлення строку предявлення виконавчого листа до виконання, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 квітня 2013 року стягнуто із ОСОБА_5 на її користь 30 750 грн. компенсації за вартість 1/4 частки у праві власності на спадкове майно, що складається з транспортного засобу автобусу БАЗ А-079.04 /2006 року випуску).

22 травня 2013 року Тульчинським районним судом Вінницької області їй було видано виконавчий лист на виконання зазначеного рішення, де зазначено строк предявлення до виконання до 30 квітня 2014 року.

Виконавчий лист було предявлено нею до виконання до відділу ДВС Тульчинського РУЮ, проте 20 вересня 2013 року виконавчий лист повернуто без виконання в звязку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, та встановлено строк для повторного предявлення виконавчого листа до виконання до 20 вересня 2014 року.

В установлений строк вона не змогла повторно предявити виконавчий лист до виконання з поважних причин, оскільки вона важко перенесла смерть сина, після його смерті важко захворіла, в звязку з чим понесла значні витрати на лікування та опинилася у скрутному матеріальному стані. 17 вересня 2014 року вона отримала важку травму закритий перелом лівого стегна зі зміщенням, була прооперована та перебувала на стаціонарному лікуванні.

Тому просила визнати причини пропуску строку предявлення виконавчого листа до виконання поважними і поновити такий строк.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення строку предявлення виконавчого листа № 2-32/11 про стягнення з ОСОБА_5 30 750 грн. до виконання відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначила, що ухвалу суду вважає незаконною та необґрунтованою через порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В судовому засіданні заявник і її представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявилася, надала заяву, якою просить розглянути справи без її участі і відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_4, представник відповідача ПАТ «Калуське автотранспортне підприємство», треті особи ОСОБА_6 і представник Тульчинського МРЕВ УДАІ у Вінницькій області у судове засідання не зявилися, письмових заперечень не надали.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення строку предявлення виконавчого листа до виконання суд першої інстанції виходив з того, що наведені заявником причини пропуску такого строку не є поважними.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

По справі встановлено, що рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу автобуса марки БАЗ А-079.03 державний реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений 25 грудня 2008 року між продавцем ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_4 дійсним.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, що складається з 1/4 частини транспортного засобу ЗАЗ IVAN-1АО7А-1 /2008/, реєстраційний номер НОМЕР_2, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, який помер 2 березня 2009 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Скасовано арешт на транспортний засіб БАЗ А-079.03 державний реєстраційний номер НОМЕР_3, накладений згідно ухвали Тульчинського районного суду від 24 жовтня 2011 року (том 3 а. с. 22-24).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 квітня 2013 року рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2013 року, яким задоволено позов ОСОБА_4, скасовано та ухвалено нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу дійсним та визнання права власності на транспортний засіб відмовлено.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2017 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ПАТ «Калуське автотранспортне підприємство» про визнання права власності на спадкове майно автобус БАЗ А-079.04 /2006/ скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ПАТ «Калуське автотранспортне підприємство» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 30 750 грн. компенсації за вартість 1/4 частки у праві власності на спадкове майно, що складається з транспортного засобу автобусу БАЗ А-079.04 /2006 року випуску).

В решті рішення суду залишено без змін (том 3 а. с. 68-71).

22 травня 2013 року Тульчинським районним судом Вінницької області видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 30 750 грн., строк предявлення до виконання якого зазначено до 30 квітня 2014 року (том 3 а. с. 128).

Постановою державного виконавця відділу ДВС Тульчинського РУЮ ВП № 38131765 від 20 вересня 2013 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в звязку з відсутністю у боржника майна, на яке б можна було б звернути стягнення, та зазначено строк повторного предявлення виконавчого документу до виконання до 20 вересня 2014 року (том 3 а. с. 128 на звороті).

Відповідно до ст. 371 ЦПК України стягувачам, які пропустили строк для предявлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який видав виконавчий лист, або до суду за місцем виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач, який пропустив строк предявлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Мотивуючи заяву про поновлення строку для предявлення виконавчого листа до виконання ОСОБА_2 зазначила те, що встановлений строк нею було пропущено з тих підстав, що вона важко перенесла смерть сина, після його смерті важко захворіла, в звязку з чим понесла значні витрати та лікування та опинилася у скрутному матеріальному стані. 17 вересня 2014 року вона отримала важку травму перелом лівого стегна зі зміщенням, в звязку з чим була прооперована та знаходилась на стаціонарному лікуванні.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що норми Закону України «Про виконавче провадження» та Цивільного процесуального кодексу України не містять вичерпного переліку поважних причин пропуску строку предявлення виконавчого документу до примусового виконання, вони визначаються у кожному конкретному випадку залежно від фактичних обставин справи та з урахуванням загальновизнаних принципів справедливості, розумності та добросовісності.

Суд першої інстанції не врахував, що відмова в задоволенні заяви про поновлення строку для предявлення виконавчого листа до виконання є перешкодою завершення судового провадження, так як виконавче провадження є завершальною стадією судового розгляду, а саме заключним етапом у процесі реалізації захисту цивільних прав, у даному випадку порушених прав фізичної особи, а також не врахував тієї обставини, що ОСОБА_2 як стягувач, вперше своєчасно звернулася за примусовим виконанням рішення суду, яке не відбулося через відсутність майна у боржника ОСОБА_5

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обовязковість судового рішення.

Згідно зі ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обовязків; таким чином ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обовязкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб ст. 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у справі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у ст. 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства Права, який договірні держави зобовязалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Щодо поновлення процесуальних строків національними судами Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд одним із аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1975 року, п. 36) не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі «Герін проти Франції» від 29 липня 1998 року, п. 37).

В рішенні Європейського суду «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року (п. 40) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Таким чином, враховуючи те, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, з огляду на вищенаведену практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що вимоги поданої ОСОБА_2 заяви відповідають сутності її законного права на доступ до суду, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає до скасування із передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України та вимог частини 2 статті 371 ЦПК України, згідно положень якої заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який видав виконавчий лист, або до суду за місцем виконання, та розглядається цим судом. По справі таким судом є Тульчинський районний суд, який видав виконавчий лист.

Керуючись ст. 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_8

Судді: /підпис/ ОСОБА_9

/підпис/ ОСОБА_10

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська