Справа № 367/6428/16-ц Головуючий у І інстанції Пархоменко О. В.
Провадження № 22-ц/780/1946/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 49 19.04.2017

УХВАЛА
Іменем України
19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та дружини,

у с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання малолітній дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, а також аліменти на своє утримання у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно до досягнення сином трирічного віку.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 19 червня 2013 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого у них народилося двоє дітей. Вказувала, що на даний час вони проживають разом, проте відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей добровільно не надає. При цьому вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за сином, а відповідач є особою працездатного віку з регулярним доходом, хоча він і має інше аліментне зобов`язання, однак має можливість забезпечувати їхнім дітям та їй матеріальну підтримку у вигляді аліментів у частці від свого доходу.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 січня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 19 серпня 2016 року до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, третя особа ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог вказала, що зазначені позивачем обставини щодо ненадання відповідачем матеріальної допомоги позивачу є недоведеними, а відповідач у свою чергу їх заперечив, але при цьому заявлений позов визнав повністю, що дає підстави вважати про фіктивність спору та домовленості батьків у такий спосіб зменшити відрахування аліментів на їхню спільну з відповідачем доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та збереження більшої частини заробітку у нинішній сім`ї.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що малолітні діти сторін проживають та фактично знаходиться на утримані позивача, тому вона має передбачене законом право як на їх так і на своє утримання до досягнення меншою дитиною трирічного віку, а відповідач спроможний надати таке утримання у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) на дітей та у розмірі 1/6 частини - на дружину.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 19 червня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у відділі ДРАЦС РС Івано-Франківського МУЮ, про що було складено відповідний актовий запис № 698.

Від шлюбу сторони мають двох малолітній дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З матеріалів справи вбачається, що родина проживає разом у квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач перебуває у відпустці по догляду за сином ОСОБА_5 до досягнення ним трьох років, не працює, щомісячно отримує державну допомогу за народження дитини.
Відповідач працює начальником групи психологічного забезпечення по роботі з особовим складом військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, щомісячно отримує заробітну плату в середньому близько 17 518,20 грн., тобто має регулярний дохід.

При цьому, на підставі рішення Прилуцького районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2008 року з ОСОБА_3 на користь колишньої дружини ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Звертаючись до суду ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_3 належним чином не виконує свої батьківські обов`язки, матеріальної допомоги в добровільному порядку не забезпечує, хоча діти та вона потребують такої допомоги з огляду на їхнє скрутне матеріальне становище та потреби для нормального духовного та фізичного розвитку. Відповідач мотивував свої дії тим, що на його утримання також перебуває дитина від попереднього шлюбу з ОСОБА_1 , тому він не в змозі забезпечувати усіх дітей на належному рівні.

Так, приписами ст. 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, встановивши ту обставину, що в сторін є малолітні діти, які проживають з позивачем та фактично знаходиться на її утриманні, а відповідач є особою працездатного віку без розумових та фізичних вад, має регулярний дохід і спроможний надати матеріальну допомогу на належному рівні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності покладення на нього аліментного зобов`язання у вигляді щомісячної сплати аліментів у розмірі 1/3 частини усіх видів своїх доходів (заробітку) на користь позивача.
За змістом ст. 80, 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною трьох років незалежно від того чи вона працює, аліменти на утримання одного з подружжя присуджуються у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі.

Тобто чинне законодавство надає дружині, з якою проживає дитина, право на її утримання від чоловіка
Вирішуючи спір, суд першої інстанції надав оцінку наданим сторонами доказам, зокрема, врахував можливість відповідача надавати допомогу дружині та дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дружини ОСОБА_2 в розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходів).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач несе всі матеріальні витрати по утриманні дітей ґрунтується на припущеннях, спростовуються поясненнями відповідача та не підтверджується належними та допустимими доказами у справі, що заборонено в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України, та виходячи з інтересів малолітніх дітей відхиляються як необґрунтовані.

Наявність у платника аліментів обов`язку сплачувати кошти на утримання іншої дитини не свідчить про фіктивність спору та домовленості батьків у такий спосіб зменшити відрахування аліментів на цю дитину, оскільки вказана обставина розцінюється судом як така, що має істотне значення лише при визначенні розміру аліментів.

Крім того, третя особа не звернула увагу, що в даному випадку аліменти якраз стягуються на малолітніх дітей, а тому розмір відрахувань із заробітної плати відповідача не може перевищувати 70%. Тобто розмір відрахувань із заробітної плати ОСОБА_3 , з урахуванням аліментів, які вже стягуються за рішенням суду, не перевищує 70%, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» (діючої на час звернення до суду) та узгоджується з роз`ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М Кулішенко

Л.П. Сушко