АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3689/17 Справа № 173/2322/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Петрюк Т. М. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Агрофірма «Промінь» про розірвання договору оренди земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки (паю) площею 4.43 га., кадастровий НОМЕР_1, розташованої на території Зарічанської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. 10 листопада 2006 року між нею та ТОВ «Верхньодніпровське СГП Агрофірма «Промінь» було укладено договір оренди, відповідно до умов якого відповідачу було передано в оренду вказану земельну ділянку. Проте, відповідач грубо порушує п. п. 8, 10 договору оренди: користується земельною ділянкою без оплати коштів за оренду. Також, Додатковою угодою до договору №033 від 10 листопада 2006 року без згоди та підпису позивача було продовжено термін спірного договору оренди.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки №033 від 10 листопада 2006 року, зареєстрованого у книзі державної реєстрації договорів оренди землі у Верхньодніпровському райвідділі Дніпропетровської обласної Регіональної філії Центру державного земельного кадастру від 08 вересня 2008 року за №68 та зобов'язати відповідача повернути їй земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_1.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, є власником земельної ділянки площею 4.43 га., кадастровий НОМЕР_1, розташованої на території Зарічанської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області на підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року, згідно якого за позивачем визнано право власності на зазначену земельну ділянку (пай) в зв'язку з втратою нею Державного акту про право власності на землю та на підставі Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

10 листопада 2006 року між сторонами по справі було укладено Договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на умовах своєчасного внесення орендної плати, з урахуванням нормативної грошової оцінки земельної ділянки, та з урахуванням коефіцієнта індексації, строком на 10 років, який зареєстрований книзі записів договорів оренди землі у Верхньодніпровському райвідділі Дніпропетровської обласної регіональної філії Центру державного земельного кадастру, запис від 08 вересня 2008 року за №68.

Відповідно до п. 10 вказаного договору, орендна плата сплачується орендарем у розмірі 1,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, складаючи 540,00 грн., за календарний рік або у вигляді сільськогосподарської продукції.

Відповідно до п. 12 розділу 4 Договору, орендна плата вноситься у такий термін - один раз на рік після збору урожаю до першого грудня поточного року.

Згідно копії відомості про видачу орендної плати встановлено, що орендна плата за спірним договором виплачувалась представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3, 21 січня 2011 року, за період з 2006 року по 2016 рік в сумі 15000,00 грн., що підтверджується підписом гр.. ОСОБА_3 про її отримання.

Відповідно до наданої суду копії довіреності, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, від 12 січня 2011 року, встановлено, що ОСОБА_2, уповноважила ОСОБА_3, управляти належною їй земельною ділянкою площею 4.430 га., що розташована на території Зарічанської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в тому числі і отримувати орендну плату.

Відповідно до п. 38 укладеного між сторонами договору, встановлено, що договір набирає чинності після підписання його сторонами та державної реєстрації. На договорі вказано дата його складання - 10 листопада 2006 року, а державна реєстрація договору проведена 08 вересня 2008 року.

Згідно п. 7 укладеного договору оренди земельної ділянки, договір укладений строком на десять років, тож є чинним до 08 вересня 2018 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та виходив із того, що при розгляді даного цивільно-правового спору порушень з боку відповідача по виконання умов спірного договору, зокрема, в частині сплати коштів за користування земельною ділянкою на які як на підставу розірвання договору посилалась позивач, встановлено не було, так як матеріалами справи підтверджується факт отримання представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вказаних коштів.

В своїй апеляцій скарзі, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, на необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення.

Так, основним доводом апеляційної скарги ОСОБА_2 є посилання на те, що ТОВ «Верхньодніпровське СГП Агрофірма «Промінь» порушила саме порядок сплати коштів за користування земельної ділянки, зокрема п. 10 Договору, що судом першої інстанції не було взято до уваги.

Однак, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, оскільки п. 10 спірного Договору не встановлено заборон на отримання орендної плати представником позивача, який діяв на підставі довіреності від 12 січня 2011 року виданої ОСОБА_2 на управління належною їй земельною ділянкою площею 4.430 га., яка розташована на території Зарічанської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в тому числі і отримувати орендну плату.

Тож, якщо позивач уповноважила ОСОБА_3 бути своїм представником з приводу управління земельною ділянкою, в тому числі і отримувати орендну плату, у випадку, якщо представник не передавав їй кошти, отримані як орендну плату, позивач не позбавлена права висунути вимоги саме до ОСОБА_3

Позовні вимоги щодо стягнення спірної орендної плати або визнання додаткової угоди недійсною, яку позивач нібито не підписувала, ОСОБА_2 не висувала, тож предметом розгляду і дослідження в суді першої інстанції вони не були, у зв'язку з чим, колегія суддів не вправі досліджувати доводи апелянта в цій частині.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть учать у справі.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова