АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар Костюк Л.С.,

за участю представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, про визнання права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом.

09.06.2003 року між кооперативом «Черемош» (продавець), з однієї сторони, та приватним підприємцем ОСОБА_2, що діяв на підставі свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи, виданого Чернівецьким міськвиконкомом від 20.08.2002 року, яке припинено 16.08.2013 року, (покупець) з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу будинку, що розташований в с.Банилів Вижницького району по вул.Н. Левицького, 4а.

Вказує, що 12.06.2015 року набув право власності на житловий будинок, розташований в с.Банилів Вижницького району по вул.Н.Левицького, 4а, загальною площею 263,20 кв.м., який складається з пилорами, зазначеної в плані літ. «А», склад літ. «Б», розпилювальною лінією літ. «В» та сушки літ. «Г».

Посилався на те, що у всіх випадках переходу права власності на жилий

Справа № 713/1396/17 Провадження №22-ц/794/1320/17 Категорія

Головуючий у 1-й інстанції Пилипюк І.В. Доповідач Лисак І.Н.

будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об'єкти. Подальша «реєстрація земельної ділянки» (ст.202 ЗК України) та права на земельну ділянку (ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») повинні бути здійсненні з метою запобігання спорам та створення можливості для наступного відчуження земельної ділянки за договором.

Листом №0-24-0.170-281/01-17 від 22.06.2017 року Вижницький відділ Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області повідомив його, що земельна ділянка площею 263,20 кв.м, яка розташована по вул.Н.Левицького, 4а в с.Банилів Вижницького району Чернівецької області знаходиться за межами населеного пункту с.Банилів Вижницького району, а тому згідно п.4 ст.122 ЗК України розпорядником вказаних земель є центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, які передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Виконавчий комітет Банилівської сільської ради повідомив його, що земельна ділянка площею 263,20 кв.м, яка розташована по вул. Н. Левицького, 4а в с. Банилів Вижницького району Чернівецької області, відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а оскільки вказана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, її розпорядником є Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області.

Посилаючись на викладене, просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 263,20 кв.м., яка розташована за адресою вул.Н.Левицького, 4а в с.Банилів Вижницького району Чернівецької області.

В запереченнях на позовну заяву головне управління Дергеокадастру у Чернівецькій області зазначило, що вимоги позивача є неправомірними, оскільки попередній власник будинку, а саме кооператив «Черемош», не був власником земельної ділянки під будинком, а тому у позові слід відмовити.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2017 року скасувати, ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх доводів посилається на ст.377 ЦК України та вказує, що судом не застосовано вимоги зазначеної статті.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що жодними належними та допустимими доказами ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 не довели, що у кооперативу «Черемош», як попереднього власника будинку, розташованого по вул.Н.Левицького, 4а в с.Банилів, у передбаченому ЗК України порядку виникло право власності чи право користування земельною ділянкою, розташованою під даним нерухомим майном, тобто ними не доведено, що спірна земельна ділянка до укладення договору купівлі-продажу будинку набула ознак обєкта права власності, а отже і право власності на земельну ділянку на підставі ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України до ОСОБА_2 не перейшло.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу абз.1 ч.1 ст.60 ЦПК України та ч.3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, проте не обмежений її доводами, якщо під час розгляду буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

В силу ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу серія ВАК №722410, посвідченого 09.06.2003 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №2327, кооператив «Черемош» продав, а приватний підприємець ОСОБА_2 купив будинок загальною площею 263,20 кв.м, який складається з пилорами літ. «А», складу літ. «Б», розпилювальної літ. «В» та сушки літ. «Г», що знаходиться в с. Банилів Вижницького району по вул. Н. Левицького, 4-а (а.с.6-7).

З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності видно, що 12.06.2015 року державним реєстратором проведено реєстрацію права власності на будинок за позивачем на підставі договору купівлі-продажу (а.с.8).

Згідно довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АВ №417493, з якої вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 припинив підприємницьку діяльність (а.с.10-11).

З листа Відділу у Вижницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області №0-24-0.170-281/101-17 від 22.06.2017 року, наданого на запит ОСОБА_2, вбачається, що відповідно до ст.22 ЗК України землі під господарськими будівлями і дворами належать до земель сільськогосподарського призначення несільськогосподарських угідь, тому згідно п.4 ст.122 ЗК України розпорядником вказаних земель є центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальний орган, які передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

У п.5 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Позивач ОСОБА_2 набув право власності на майно за договором купівлі-продажу від 09.06.2003 року, до набрання чинності ЦК України.

Пунктом 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.ст.41-42 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Пунктом 1 ч.1 ст.44 ЦК УРСР встановлено, що у письмовій формі повинні укладатись угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР;

Статтею 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.12 ЗУ «Про власність» громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Частиною 1 ст.13 ЗУ «Про власність» передбачено, що об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що право власності у ОСОБА_4 виникло у 2015 році не ґрунтується на законі, оскільки право у нього виникло з моменту передачі обєкта з письмовим та нотаріально посвідченим договором 09.06.2003 року, тобто до спірних правовідносин норми ЦК України не застосовуються.

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції станом на 26.04.2003 року тобто на момент набуття права на будівлі) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на

підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди.

За змістом договору купівлі-продажу від 09.06.2003 року не вбачається зазначення переходу прав на земельну ділянку на якій розташований предмет договору, отже право на земельну ділянку під ним у ОСОБА_2 не виникло.

Крім того, матеріали справи не містять доказів наявності будь-яких прав на спірну земельну ділянку у попереднього власника.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права рішення суду підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини посилання на ст. 377 ЦК України як на підставу для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на ст. 377 ЦК України як на підставу для відмови у задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді Н.К. Височанська

ОСОБА_5