У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора в особі Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, зміну черговості одержання права на спадщину та визнання права власності на об'єкти нерухомого майна у порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що з 2007 року вона проживала із ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у належній останньому квартирі АДРЕСА_1. У 2011 році в ОСОБА_8 був поставлений діагноз ішемічний інсульт та встановлена друга група інвалідності. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер, спадкоємцем першої черги після його смерті є його дочка - ОСОБА_7, яка з ним не спілкувалася та не надавала допомоги.

Посилаючись на те, що вона за життя опікувалася ОСОБА_8 та надавала йому допомогу, ОСОБА_6 просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року (день смерті); визнати її спадкоємицею четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_8; змінити черговість спадкування після його смерті та надати їй право на спадкування за законом першої черги разом з його дочкою; визнати за нею право власності на об'єкт нерухомого майна в порядку спадкування за законом, а саме, на 1/2 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_2 та на 1/2 частини гаражного боксу АДРЕСА_1

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_6 посилалася на те, що з 2007 року вона проживала із ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у належній останньому квартирі АДРЕСА_1, вели спільне господарство, мали спільний побут, разом оплачували комунальні послуги. Перед смертю ОСОБА_8 тяжко хворів та потребував піклування, яке надавала йому позивач, що за правилами ч. 2 ст. 1259 ЦК України є підставою для надання їй права на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги - дочкою ОСОБА_7, яка за життя батька будь-якої матеріальної чи іншої допомоги йому не надавала. Позивач єдина, хто була з ним до самої смерті, піклувалася про нього, надавала моральну та матеріальну підтримку, утримувала його.

Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до роз'яснень п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно врахувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом зі спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Застосування наведеної норми права з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_3 та гаражний бокс АДРЕСА_4

Єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_8 є його дочка ОСОБА_7, яка 03 серпня 2015 року подала до Першої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

На підтвердження факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу не менше 5 років до часу відкриття спадщини позивач надала акт ЖЕД про її проживання у квартирі ОСОБА_8, фотокартки, чеки, довідки з лікарень і документи МСЕК, особисті папери ОСОБА_8, письмові пояснення ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, а також допитані заявлені позивачем свідки ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Суди попередніх інстанцій встановили, що надані позивачем на підтвердження своїх вимоги докази не свідчать про те, що відносини, які існували між нею та ОСОБА_8 з 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року (дня відкриття спадщини) були сімейними в розумінні приписів ч. 2 ст. 3 СК України.

Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Оскільки позивач не довела факту, що згідно зі ст. 1264 ЦК України вона є спадкоємцем за законом четвертої черги, то підстав, передбачених ч. 2 ст. 1259 ЦК України, для зміни черговості права на спадкування немає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 61, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог, зазначивши, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту спільного проживання її зі спадкодавцем ОСОБА_8 однією сім'єю протягом п'яти років до відкриття спадщини, а також того факту, що спадкодавець перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги, а відповідач ухилялася від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця.

Доводи касаційної скарги про неналежну судами оцінку наданих доказів - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у судах і висновки з цього приводу, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Отже доводи касаційної скарги висновків попередніх судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на рішення суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова