АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/683/17 Справа № 199/1644/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «комерційний банк «Надра», ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору іпотеки недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 червня 2001 року. У березні 2007 року ОСОБА_3 придбала житловий будинок №222 по вул. Кіровоградській у м. Дніпро. Будинок було придбано за кошти, взяті у кредит у ПАТ КБ «Надра» в розмірі 31400,00 доларів США. Забезпеченням кредиту була порука двох осіб, у тому числі позивача, оформлених договорами поруки. Про будь-які інші способи забезпечення повернення кредиту йому відмово не було. Через фінансові труднощі дружина позивача не змогла виконати свої зобовязання за кредитним договором, у 2015 році банк подав позов до суду про стягнення з позивача, як поручителя, та його дружини заборгованості за кредитним договором. З того часу позивач дізнався, що у забезпечення своїх зобовязань перед банком за кредитним договором його дружина уклала договір іпотеки, предметом якого є вказаний будинок. Про укладання договору іпотеки йому нічого не було відомо, договір він не підписував і ніякої згоди на передачу будинку у іпотеку не давав. ОСОБА_2 посилається на те, що такі дії відповідачів є порушенням чинного законодавства, своїми діями ОСОБА_3 позбавила його права стосовно предмету власності, як співвласника будинку. Тому позивач просив визнати недійсним договір іпотеки від 02 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за номером 353.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного та ухвалення нового про задоволення його позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники процесу повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, що стверджується, зокрема, поштовими повідомленнями про вчасне отримання повісток ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 Разом з цим, позивачу (апелянту) ОСОБА_2 судові повістки направлялись на дві адреси, в тому числі, яка ним вказана в апеляційній скарзі (а.с. 65) та за адресою місця реєстрації, наданою адресно-довідковим бюро (а.с. 129); однак вказані поштові відправлення повернулись без вручення адресату (а.с. 141, 142). Конверт, який направлявся на адресу, зазначену апелянтом в апеляційній скарзі, повернувся з відміткою «адресат вибув», а згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи; у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Більше того, про обізнаність ОСОБА_2 щодо слухання справи 27.06.2017 року свідчить його заява, подана до канцелярії суду 26.06.2017 року про відкладення розгляду справи, яка визнана колегією такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суду не представлені докази непрацездатності апелянта. Суду також не повідомлено про причини неявки в судове засідання представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 (згідно договору про надання правової допомоги від 01.02.2016 року а.с. 20).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення в частині мотивів відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 02 березня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір №8/2007/840-К/797-Н, відповідно до якого позичальнику було надано кредит у сумі 31400 доларів США на купівлю житла.

Також, для забезпечення виконання зобовязань за вказаним вище кредитним договором №8/2007/840-К/797-Н, 02 березня 2007 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки №797-Н, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №535 (а.с. 5-6).

Предметом договору іпотеки є жилий будинок за адресою вул. Кіровоградська, 222, м. Дніпро (Дніпропетровську). Визначена сторонами вартість домоволодіння склала 176660,00 грн. (п.п. 1.2).

Згідно п. 2.1 договору іпотеки, іпотекодавець (ОСОБА_3Ф.) засвідчує, що на час підписання договору вся інформація, надана іпотекодавецем, щодо предмету іпотеки є достовірною.

Відповідно до п. 2.1.1. іпотечного договору, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 02.03.2007 року.

Місцевим судом також встановлено, що на момент укладання кредитного договору та спірного договору іпотеки позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 08 червня 2001 року (а.с. 2).

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена у Постанові від 30.03.2016 року у справі за №6-533цс16, та, згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України, які застосовують відповідні нормативно-правові акти.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі на час укладення оспорюваного договору іпотеки; встановивши, що при укладенні оспорюваного іпотечного договору іпотекодавець ОСОБА_3 надала банку інформацію про те, що предмет іпотеки належить їй, іпотекодавцю, на праві приватної власності (пункти 2.1, 2.1.1 іпотечного договору), - колегія дійшла висновку, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки 02 березня 2007 року банк не знав і не міг знати про те, що передане в іпотеку нерухоме майно належить на праві спільної сумісної власності (відповідно до статті 60 СК України) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і що останній не надав згоди ОСОБА_3 на укладення цього договору, а сама ОСОБА_3 приховала дану інформацію, не лише не повідомивши про це банк, а повідомила про протилежне. Отже, факт недобросовісності банку при укладенні оспорюваного іпотечного договору не встановлено. Враховуючи наведене, колегія дійшла висновку, що позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Крім того, позивач не є стороною оспорюваного договору іпотеки.

Наведений в оскаржуваному рішенні місцевого суду висновок про те, що передане в іпотеку нерухоме майно (житловий будинок по вул. Кіровоградській, 222, в м. Дніпро) не є обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є безпідставним, передчасним, суперечить положенню ст. 60 СК України, якою встановлено презумпцію права спільної сумісної власності на майно, що набуте подружжям за час шлюбу.

У зв»язку з викладеним, оскаржуване рішення місцевого суду підлягає зміні в частині правового обгрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи положення ст. ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення місцевого суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2016 року змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

В решті заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Головуючий

Судді