Справа № 351/1105/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1231/2017
Головуючий у 1 інстанції Сегін І.Р. І. Р.
Суддя-доповідач Горейко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Проскурніцького П.І.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів та застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Снятинського районного суду від 12 травня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів та застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, мотивуючи позов тим, що 21.06.2016 р. між ним та відповідачем було укладено договір №004570 фінансового лізингу з додатками. Предметом лізингу укладеного з позивачем договору є трактор наземний самохідний транспортний засіб, який відповідач зобов'язався передати позивачу у користування за плату на певний строк. Однак відповідач, надаючи зазначений вид послуг, порушив норми ЦК України, а також права споживача позивача, уклавши з останнім договір шляхом надання недостовірної інформації, що полягає у тому, що відповідачем не дотримано форму договору та приховано останнім інформацію про те, що договір лізингу має бути посвідчений нотаріально, в той час коли позивачу було запропоновано для підпису договір у простій письмовій формі. Договір укладено у простій письмовій формі, не зважаючи на те, що повинен був бути нотаріально посвідчений, тому такий договір є нікчемним.

На виконання договору при його укладенні позивачем було сплачено на користь відповідача 72 000 грн. та 480 грн. банківської комісії за послуги перерахування коштів, а всього 72 480 грн., які позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Снятинського районного суду від 12 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 72 000 грн. сплачених за нікчемним правочином договором фінансового лізингу №004570 від 21.06.2016 р.

В решті позову відмовлено.

На вказане рішення ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального права. Зокрема, апелянт вважає, що суд помилково визнав договір фінансового лізингу нікчемним з тих підстав, що він не посвідчувався нотаріально. Стверджує, що суд повинен був керуватись не загальними нормами ЦК України (ст. 799), а спеціальною нормою Закону України «Про фінансовий лізинг», а саме ч. 1 ст. 6, де зазначено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі і положеннями Порядку вчинення нотаріальних дій, де чітко зазначаються нормативні вимоги для можливості нотаріального посвідчення договорів даного типу, і з яких слідує, що договір непрямого фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню. Тому вважає, що суд повинен був відступити від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка суперечить чинному законодавству України.

З наведених підстав просить рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

У засідання апеляційного суду сторони не зявились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1, суд виходив з того, що підписаний сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення та реєстрації, а тому слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 72 000 грн. сплачених за договором фінансового лізингу №004570 від 21.06.2016 р.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21.06.2016 р. між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 було укладено договір №004570 фінансового лізингу. Предметом лізингу по даному договору є трактор Сhery КК 504.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

В силу статей 1, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року №723/-ВР фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Договір лізингу має бути у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зважаючи на те, що договір лізингу являє собою різновид договору оренди (найму) та відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до нього застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей встановлених законом. Так як предметом лізингу можуть бути різноманітні обєкти, що віднесені законодавством до основних фондів, до правовідносин лізингу застосовуються норми, що регулюють оренду (найм) конкретного обєкту.

З договору лізингу вбачається, що його предметом є трактор наземний самохідний транспортний засіб, який відповідач зобовязався передати позивачу у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 21 червня 2016 року, укладений між сторонами по справі, нотаріально посвідчено не було.

За таких обставин, підписаний сторонами договір є недійсним (нікчемним), оскільки не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення та реєстрації.

Такий висновок міститься у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України по справі №6-2766цс від 16.12.2015 р., прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України.

Положенням ч. 2 ст. 214 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 355 цього Кодексу.

Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

В пунктах 4-7 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України розяснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно положень цих статей вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про нікчемність укладеного між сторонами договору фінансового лізингу та часткового задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що суд помилково дійшов висновку, що договір фінансового лізингу підлягає нотаріальному посвідченню, зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку.

Твердження апелянта про те, що суд повинен був відступити від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 грудня 2015 року, не узгоджуються з положеннями ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, відповідно до якої висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини 1 статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення в частині часткового задоволення позову також не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують правильність висновків суду та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення. В частині відмови в задоволенні позову рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалось, оскільки сторонами не оскаржено.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до положень ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Снятинського районного суду від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_2