Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 19 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Гансецької І.А., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про захист прав споживача та визнання договору факторингу частково недійсним і договору про передачу прав за іпотечними договорами

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 травня 2017 року

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду із указаним позовом, в якому зазначив, що 18 квітня 2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омегабанк», був укладений Кредитний договір № 0501/0408/71-073. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та банком був укладений іпотечний договір від 18 квітня 2008 року, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1. 28.11.2012 р. між банком та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» були укладені Договір факторингу та Договір про відступлення прав за іпотечними договорами. Оскільки у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не було ліцензії на здійснення відповідної діяльності (відступлення права грошової вимоги за договором факторингу щодо фізичної особи не суб'єкта господарювання), то відповідно, у ВАТ «Сведбанк» не було правових підстав для відступлення права грошової вимоги за договором факторингу щодо фізичної особи не суб'єкта господарювання. Крім того ОСОБА_2 вважає, що у порушення вимог законодавства України ні ПАТ «Омега Банк» (первинний кредитор), ні ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не повідомили позивача належним чином про відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором та не надали належних доказів цього. В звязку з чим ОСОБА_2 звернувся в суд з вимогами, в яких просить визнати недійсним Договір факторингу від 28.11.2012, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», в частині передачі права вимоги за Кредитним договором від № 0501/0408/71-073 від 18 квітня 2008 року, а також визнати недійсним Договір від 28.11.2012 про передачу прав за іпотечними договорами, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», в частині передачі права вимоги за іпотечним договором від 18 квітня 2008 року.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість рішення через невідповідність висновків суду обставинам справи, ненадання судом належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. При цьому зазначає, що суд не перевірив чи дійсно за результатами укладення договорів факторингу та про передачу прав до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перейшло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами. Посилаючись на відповідні розпорядження Держфінпослуг №231 від 06.02.2014 р., апелянт вважає, що до 25.03.2014 р. у відповідачів не було правових підстав для відступлення прав вимог за кредитним та іпотечним договором. Крім того, жодний з відповідачів не повідомив апелянта належним чином про відступлення права вимоги за договорами та не надав додаток № 1 (реєстр заборгованості) до оспорюваного Договору факторингу із зазначенням кредитного договору від 18.04.2008 р. № 0501/0408/71-073, яким було передбачено перехід права вимоги до нового кредитора за кредитним договором.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.04.2008 р. між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» (в подальшому ПАТ «Омега Банк») був укладений Кредитний договір № 0501/0408/71-073, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту на строк по 17.04.2038 р., а позичальник зобовязувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в строки та на умовах, передбачених договором (а.с. 8-11 т.1).

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та ВАТ «Сведбанк» був укладений Іпотечний договір від 18.04.2008 р., за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку нерухоме майно: квартиру №28, що розташована в будинку № 5 по вул. Львівська в м. Житомирі (а.с. 12-13т.1).

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» був укладений Договір факторингу №15, за умовами якого банк відступив фактору своє право вимоги заборгованості, зокрема, за кредитним договором №0501/0408/71-073 від 18.04.2008 р. (а.с. 14-20 т.1).

Також 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» був укладений Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, за умовами якого банк разом із відступленням права вимоги заборгованості за указаним вище кредитним договором одночасно відступив і право вимоги за іпотечним договором від 18 квітня 2008 р. (а.с. 21 т.1).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами під час укладення угоди за договором факторингу дотримано вимог чинного законодавства та дослідивши умови договору, дійшов висновку, що права позивача в даному випадку не порушені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Розділ І книги пятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст. 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

За п.1 ч.1 ст.512 ЦК України (у редакції на дату вчинення договору факторингу) підставою заміни кредитора у зобов'язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Згідно ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу можуть бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Судом встановлено, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено Договір факторингу №15, за умовами якого банк відступає фактору своє право вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить Банку, а фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розмірі, що становлять ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором (а.с.52-55,56 т.2).

Згідно витягу з Реєстру заборгованості боржників № 1-Б Банк відступив Фактору право вимоги заборгованостей до боржників на умовах, передбачених Договором Факторингу № 15 від 28.11.2012 р., зокрема: за кредитним договором № 0501/0408/71-073 укладеним з ОСОБА_2 18.04.2008 р., загальною сумою боргу, що відступається 134272,47 дол. США (а.с.56 т.2).

Керуючись положеннями статей 512-519, 1077-1086 ЦК України та ст. 24 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» домовились, що разом з відступленням права вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюються на підставі Договору факторингу від 28.11.2012 р.№ 15, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим Договором (а.с. 57, 58 т.2).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вимогами ч. 2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно зі ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі п.6 ч.1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, п.п. 2 п.1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання), є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені п.1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року при його вчиненні.

У частині 1 статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 10.5 Кредитного договору № 0501/0408/71-073 від 18.04.2008 закріплене право ПАТ «Сведбанк» повністю або частково перевести свої права по цьому договору, а також по угодам, повязаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника.

Факт відступлення ПАТ «Сведбанк» належних банку права вимоги заборгованості за кредитним договором та права вимоги за іпотечним договором підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Акту №18 прийому-передачі документації за Договором факторингу №15 від 28.11.2012 р., витягами з Реєстру заборгованостей боржників №1-Б від 28.11.2012 р. та з Додатку №1 до Договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 р. (т.2 а.с.50-58).

З огляду на наведені вище положення закону та договору суд вважає безпідставним посилання ОСОБА_2 на порушення ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» вимог законодавства України щодо належного повідомлення позивача про відступлення права вимоги за кредитним договором та надання доказів цього.

Доказів про належне виконання зобовязань за Кредитним договором № 0501/0408/71-073 від 18.04.2008 р., повернення кредиту та процентів за його користування первісному кредитору, позивачем надано не було.

Статтею 1080 ЦК України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Виходячи з наведених норм права, колегія суддів дійшла висновку, що відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. Боржник не є стороною у договорі купівлі-продажу кредитного портфелю від 28.11.2012 р., а тому укладенням даного договору не порушено невизнані права, свободи чи інтереси позивача у справі.

Оцінивши наявні у справі докази суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів відповідно до статей 58-59 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог.

Судом вірно встановлено, що оскаржуваний договір відповідає вимогам встановленим ч.5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.512, 514, 1077, 1079 ЦК України. Зазначені норми законодавства та інші положення чинного законодавства не встановлюють обмежень щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання. Крім того, згідно з підпунктом «а» пункту 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг 1988 року, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі - продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі - продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Однак, ні зазначеною нормою, ні іншими статтями Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Апеляційна скарга не містить жодних доказів, які саме норми статей 203, 205 ЦК України порушені при укладенні оскаржуваних договорів.

Враховуючи вищевикладене, зміст договору не суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним не має.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: