Справа № 352/2450/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1719/2017
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Максюта
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.

суддів Василишин Л.В., Мелінишин Г.П.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на об»єкт нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 16 вересня 2014 року відповідачем було отримано від неї в якості авансу за продаж нежитлового приміщення аптеки по АДРЕСА_1 кошти в сумі 57 000 доларів С(ША, про що власноручно написано розписку. Отримавши кошти, ОСОБА_3 відмовляється укласти угоду, у зв'язку з чим вона не може оформити на себе право власності. Вважає, що сплачені нею кошти слід вважати авансом, а отже, відповідач зобов'язаний повернути дані кошти в повному обсязі. Просила стягнути з відповідача кошти в сумі 1 305 870 грн (а.с.2-3).

В лютому 2016 року ОСОБА_2 подала заяву про зміну підстав та предмету позову, оскільки вважає, що оскільки нею передано всю суму коштів в якості оплати за придбання приміщення аптеки, а відповідач відмовляється нотаріально укласти відповідний договір на відчуження майна, то вона вправі вимагати визнання за нею права власності на дану аптеку. Просила визнати за нею право власності на нежиле приміщення аптеки загальною площею 62,1 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.14-15).

Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 22 березня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежиле приміщення аптеки загальною площею 62,1 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.25-27).

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Підстава оскарження цього рішення нею обумовлена ч.1 ст.292 ЦПК України. Зокрема, приведеною нормою процесуального закону правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції наділені, крім іншого, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки. Вона не брала участі у справі, проте вважає, що вказане рішення стосується і її прав та обов'язків, пов'язинх з нежитловим приміщенням, право власності на яке визнано за позивачем. Зазначила, що впродовж 2009-2010 років відповідач у даній справі ОСОБА_3 надав їй три розписки, у кожній з яких вказав, що за невиконання їх умов зобов'язується при купівлі нею приміщення аптеки зменшити її ціну. Свої зобов'язання ОСОБА_3 не виконав, тому вона звернулась до Чортківського районного суду з відповідним позовом, провадження по справі триває на даний час.

Крім того, в межах здійснення виконавчого провадження актом опису та арешту майна від 10.12.2015 року на спірне майно, яке було предметом даної справи, державним виконавцем ДВС у Чортківському районі накладено арешт. Більше того, згаданим актом їй передано на відповідальне зберігання нежитлове приміщення аптеки у м.Чортків Тернопільської області по вул.В.Великого,2-є.

Незважаючи на те, що ОСОБА_3 було відомо про рішення у цій справі від 22.03.2016 року, він у квітні 2016 року, як власник спірного нежитлового приміщення звертається до господарського суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_4 про виселення та стягнення орендної плати. Рішенням даного суду від 26.04.2017 року йому відмовлено у позові. Право власності на підставі оскаржуваного рішення у даній справі за ОСОБА_2 зареєстровано ще 07.06.2016 року. Втім, жодного разу, починаючи з 07.06.2016 року ні ОСОБА_3, ні його представник у зазначеній господарській справі не згадував про те, що вже не є власником спірного приміщення.

Зазначила, що виходячи із змісту оскаржуваного рішення, саме розписка відповідача у даній справі прирівняна судом до попереднього договору, за яким ніби-то у останнього виникли певні зобов'язання. Однак судом не враховано, що вказана розписка не була посвідчена нотаріально, як передбачено ч.1 ст.657 ЦК України. Просить рішення суду скасувати, залишити без розгляду позовну заяву (а.с.36-39).

Вислухавши пояснення представника апелянта, доповідь судді, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з наступного.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.392, 205, 526,527, 530, 610 та 611 ЦК України, встановивши, що відповідачЛакомий Л.Ю. не виконав свого зобов»язання перед ОСОБА_2 щодо укладення письмового договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, дійшов висновку про наявність підстав визнання за нею права власності на приміщення аптеки.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що згідно розписки від 16 вересня 2014 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 57 000 доларів США у рахунок оплати за придбання нею в майбутньому нежитлового приміщення аптеки по АДРЕСА_1, котре належить йому на праві власності. Дане приміщення зобов'язався відчужити ОСОБА_2 на протязі місяця, в іншому випадку визнає за нею право власності на це приміщення (а.с.12).

Факт прийому передачі грошових коштів підтверджується розпискою, підписаною відповідачем власноручно.

Протягом місяця з часу отримання коштів відповідач не виконав своїх зобов'язань в частині укладення письмового договору купівлі-продажу відповідно до розписки від 16.09.2014 року.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.04.2007 року відповідачу належить нежитлове приміщення аптеки по вул. АДРЕСА_1 Тернопільської області, загальною площею 62,1 кв.м (а.с.7)

Звернувшись до суду із вищезазначеними позовними вимогами, ОСОБА_2 посилалася на те, що під час укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна сторонами було досягнуто усіх істотних умов за договором, але основний договір купівлі-продажу укладений не було з вини відповідача.

В ч. 3 ст. 640 ЦК України зазначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом абзацу 4 частини 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Суд першої інстанції помилково вважав розписку надану відповідачем позивачу попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки положеннями ст. 635 ЦК України прямо передбачена письмова форма попереднього договору з нотаріальним його посвідченням. А тому такий правочин як попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна без дотримання письмової форми і нотаріального посвідчення не є укладеним.

Отже, у суду не було підстав визнавати розписку попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна та зобов»язанням до укладення договору купівлі-продажу.

Отже, судом неправильно застосовані норми матеріального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення суду.

Крім того, судом в порушення норм процесуального права, не перевірено чи знаходилося на час вирішення спору приміщення аптеки під арештом чи забороною.

З матеріалів справи також вбачається, що спірне нерухоме майно розташоване в м.Чортків, Тернопільської області (а. с. 6-7).

Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму ВСС України від 01.03.2014 року № 13 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна.

Отже, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права розглянув справу йому не підсудну.

За таких обставин доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, оскільки зазначені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального закону призвели до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду від 22 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на об»єкт нерухомого майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Г.П. Мелінишин