АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

11 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левчук Ірина Ігорівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальова Тетяна Костянтинівна, ОСОБА_5, про визнання правочинів недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та договору дарування.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що її матері ОСОБА_6 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, яку вона 28.09.1995 заповіла їй.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Наприкінці січня 2014 року вона дізналася, що вказана вище квартира 07.03.2013 була продана відповідачем, який діяв від імені ОСОБА_6, на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 27.04.2012, своєму сину ОСОБА_5 28.10.2013 на підставі договору дарування ОСОБА_5 подарував спірну квартиру відповідачу.

Позивачка, посилаючись на те, що останні три роки свого життя ОСОБА_6 внаслідок захворювань та перенесених інсультів мала психічні розлади, внаслідок чого не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, при підписанні 27.04.2012 довіреності на ім'я ОСОБА_2, просила визнати недійсною довіреність від 27.04.2012, що видана ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальовою Т.К. (далі - ПН КМНО Ковальова Т.К.) та зареєстровану в реєстрі за № 301; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07.03.2013, укладений між ОСОБА_6, в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І.І. (далі - ПН КМНО Левчук І.І.) та зареєстрований в реєстрі за № 438; визнати недійсним договір дарування квартири від 28.10.2013, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сердюком О.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2842.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначала, що суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки рішення суду ґрунтується тільки на висновку експерта, в якому зазначено, що ОСОБА_6 в день підписання довіреності була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Даний висновок експерта суперечить іншим доказам, наявним в матеріалах справи.

Вказувала, що під час посвідчення довіреності ПН КМНО Ковальова Т.К. діяла неправомірно із порушенням приписів Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Як на підставу порушення судом норм процесуального права посилалась на те, що в матеріалах справи міститься два абсолютно різні висновки експертів, які суперечать один одному, однак судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання позивача про призначення повторної комісійної судово-психіатричної експертизи.

Просила рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Позивачка та її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідач та його представник ОСОБА_9 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували та просили відхилити, а рішення залишити без змін.

Третя особа - ПН КМНО Ковальова Т.К. надіслала на адресу апеляційного суду лист, в якому просила проводити судове засідання у її відсутність.

Третя особа - ПН КМНО Левчук І.І. в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Третя особа - ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.01.1995 ОСОБА_6 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 30).

27 квітня 2012 року ОСОБА_6 довіреністю уповноважила ОСОБА_1 та ОСОБА_2 управляти та розпоряджатися усім її майном, а саме: продати, обміняти, заставляти, здавати в оренду на свій розсуд, укладати договір завдатку на належну їй квартиру АДРЕСА_1. Довіреність посвідчена 27.04.2012 ПН КМНО Ковальовою Т.К. та зареєстрована в реєстрі за № 301.

З матеріалів справи вбачається, що в день посвідчення довіреності 27.04.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 200 000 грн. 00 коп., що є еквівалентом 25 000 доларів США, а ОСОБА_1 прийняла та зобов'язалася повернути грошові кошти у вказаній сумі ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 48).

В своїх запереченнях на позовну заяву відповідач зазначав, що довіреність на розпорядження спірною квартирою було видано як забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за договором позики. Відповідач також вказував, що на неодноразові звернення позивачка грошові кошти за договором позики, в обумовлені строки, не повернула.

07.03.2013 ОСОБА_6 в особі ОСОБА_2 з ОСОБА_5 уклала Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Договір підписаний ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та в цей же день посвідчений ПН КМНО Левчук І.І. та зареєстровано в реєстрі за № 438.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

28 жовтня 2013 року між відповідачем та ОСОБА_5 укладено договір дарування спірної квартири.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент підписання довіреності ОСОБА_6 мала психічні розлади та не усвідомлювала значення своїх дій, у зв'язку з чим дійшов висновку про відсутність законних підстав для визнання недійсною довіреності та договорів купівлі-продажу та дарування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним, виходячи з наступного.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Згідно роз'яснень, викладених в абзацах 1, 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент чинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо)

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Як вбачається з матеріалів справи згідно Висновку судово-психіатричної експертизи № 1034 від 05.12.2014 ОСОБА_6 на момент видачі довіреності від 27.04.2012 страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом (F07.8) і за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 1, а.с. 143-145).

Експертиза проведена на підставі матеріалів цивільної справи та наданої медичної документації.

У вказаному вище Висновку судово-психіатричної експертизи зазначено, що згідно з матеріалами цивільної справи та наданою медичною документацією, під експертна ОСОБА_6 протягом життя за медичною допомогою в лікувальні установи м. Києва психіатричного профілю не зверталась та на обліку в психіатра за місцем свого проживання не перебувала. Тяжкими соматичними розладами під експертна протягом життя не страждала; в другу половину 90-тих років її почали турбувати нездужання з боку серцево-судинної системи, коли лікарями поліклініки було діагностовано «ІХС, стенокардію»; отримувала побутові травми кінцівок,а в період літа 2002 року - зими 2012 року під експертна за амбулаторною медичною допомогою до поліклініки не зверталась.

З матеріалів справи також вбачається, що до суду був викликаний та допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_10, який здійснював експертне дослідження.

Експерт ОСОБА_10 суду пояснив, що піддає сумніву категоричність висновків проведеної ним експертизи, оскільки не було достатніх даних для таких висновків. Зазначав, що обставини вказані у висновку можливо відповідають дійсності, але він не може стверджувати про це.

Крім цього як вбачається з висновку під час проведення експертного дослідження не були допитані свідки, які могли надати необхідні дані для проведення експертизи.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта було визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Матеріалами справи також підтверджується, що по справі судом за клопотанням відповідача було призначено комплексну судово-психіатричну експертизу.

Так, згідно Висновку судово-психіатричної експертизи № 6 від 11.04.2016, ОСОБА_6 на момент видачі довіреності від 27.04.2012 страждала на органічне ураження головного мозку з розладами особистості поведінки (F07.8). ОСОБА_6 на момент видачі довіреності від 27.04.2012 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2, а.с. 67-73).

У висновку зазначено, що ОСОБА_6 станом на 27.04.2012 тяжким психічним розладом не страждала, а виявляла ознаки органічного ураження головного мозку з розладами особистості та поведінки (F07.8). Ступінь виразності наявного у ОСОБА_6 психічного розладу був таким, що не впливає на здатність особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тобто, за своїм психічним станом ОСОБА_6 на момент видачі довіреності 27.04.2012 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що висновок експерта № 6 від 11.04.2016, який покладений судом в основу рішення є необґрунтованим та суперечить іншим матеріалам справи, ураховуючи наступне.

При ухваленні рішення судом першої інстанції спір вирішено з урахуванням як Висновку експерта № 1034 від 05.12.2014, Висновку судово-психіатричної експертизи № 6 від 11.04.2016, так і інших доказів, відповідно до статті 212 ЦПК.

Судом першої інстанції надано оцінку іншим наявним в матеріалах справи письмовим доказам, які надані сторонами на підтвердження своїх обґрунтувань та заперечень.

Так, матеріалами справи, а саме медичною документацією підтверджується, що ОСОБА_6 не перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері за місцем проживання, не перебувала на обліку у лікаря психіатра, а також не знаходилася на стаціонарному лікуванні від психічних захворювань (т. 1, а.с. 132, 133, 135, 163).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що при посвідченні довіреності приватний нотаріус Ковальова Т.К. діяв неправомірно та з порушення вимог Закону України «Про нотаріат».

ПН КМНО Ковальова Т.М., яка залучена до участі у справі в якості третьої особи надала суду письмові пояснення, в яких описала процедуру укладення довіреності ОСОБА_6 та перевірки обсягу її цивільної дієздатності. Нотаріус зазначила, що 27.04.2012 за реєстровим № 301 нею була посвідчена довіреність від ОСОБА_6 на розпорядження належної їй на праві власності квартири, яка на прохання довірителя була посвідчена за адресою: АДРЕСА_1. При посвідченні довіреності було встановлено особу та дієздатність ОСОБА_6 При розмові з ОСОБА_6 встановлено дійсність її намірів, розуміння нею суті, змісту та правових наслідків вказаного правочину. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії не було.

Крім цього дії нотаріуса не є предметом спору у даній справі.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав вірну оцінку зібраним по справі доказам та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання правочинів недійсними.

Доводи апеляційної скарги щодо відмови судом першої інстанції в задоволенні ряду клопотань позивача про призначення повторної комісійної судово-психіатричної експертизи є необґрунтованими.

Зі змісту Висновку вбачається, що експертиза проводилися не тільки на підставі медичної документації, а й з урахуванням показів свідків по справі, які надали необхідні дані для проведення експертизи.

Судом першої інстанції був викликаний та допитаний експерт ОСОБА_12, який приймав участь у проведенні комплексної експертизи. Експерт в судовому засіданні суду першої інстанції повністю підтвердив висновки експертизи.

Питання про відмову в задоволенні клопотання про призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи судом першої інстанції вирішено у відповідності до вимог, передбачених ст. 150 ЦПК України.

Ураховуючи викладене, судова колегія вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/3352/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7516/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Галась І.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.