Номер провадження: 22-ц/785/6108/17
Номер справи місцевого суду: 522/3150/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

23.11.2017 року м. Одеса

Суддя апеляційного суду Одеської області Громік Р.Д. розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2016 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області, третя особа Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради про відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

22 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 19.06.2017 року звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду у іншому складі суду, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.06.2017 року цивільну справу було направлено для дооформлення до суду першої інстанції.

10.10.2017 року цивільну справу було повернуто до суду апеляційної інстанції після усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13.10.2017 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк апелянту для усунення недоліків, але не більше 30-ти днів з дня отримання апелянтом копії ухвали.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, суд мотивував це наступним наступним чином.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2016 року було постановлено у відсутності апелянта. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 звертається з клопотанням про поновлення строків на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що строки пропущені з поважної причини, оскільки з 02.11.2016 року по 17.11.2016 року знаходився на лікуванні в Військово-медичному центрі Південного регіону, з 12.12.2016 року по 28.12.2016 року знаходився на лікуванні у КП «Одеський обласний госпіталь інвалідів Великої Вітчизняної Війни», а з 01.03.2017 року по 15.03.2017 року знаходився на лікуванні у Дунайській басейновій лікарні у терапевтичному відділені.

Однак апелянт копію оскаржуваного рішення отримав та ознайомився з матеріалами справи у повному обсязі 23 грудня 2016 року. При цьому відповідно до витягу з історії хвороби №1736 КП «Одеський обласний госпіталь інвалідів Великої Вітчизняної Війни» ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні з 12.12.2016 року по 28.12.2016 року включно (а.с. 60).

Оскільки оскаржуване рішення отримано 23.12.2016 року, то кінцевим днем подачі апеляційної скарги було 03.01.2017 року. Апеляційну скаргу було подано до Київського районного суду м. Одеси тільки 19.06.2017 року.

Враховуючи наведене, викладені причини пропуску строку на апеляційне оскарження були визнанні судом неповажними.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13.10.2017 року про залишення апеляційної скарги без руху було отримано апелянтом 26.10.2017 року, про що свідчить відповідна відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.75).

17.11.2017 року на адресу апеляційного суду Одеської області надійшла заява ОСОБА_2 на виконання ухвали апеляційного суду Одеської області від 13.10.2017 року.

У заяві апелянт зазначає, що у момент отримання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2016 року №522/3150/16-ц 23.12.2016 року, він, з 12.12.2016 року по 28.12.2016 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Одеському госпіталі для інвалідів війни, про що як доказ ним у справу була надана виписка з історії хвороби №1736, і не мав можливості скласти апеляційну скаргу, так як не є ні адвокатом, ні кваліфікованим юристом. Також просить врахувати той факт, що він є інвалідом 2-ї групи, про що у справі є копія посвідчення інваліда війни, та за станом здоровя він не має можливості своєчасно займатись судовими справи через те, що дуже часто доводиться займатись зміцненням здоровя стаціонарно та амбулаторно.

Перевіривши матеріали справи, приходжу до висновку, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 297 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутись до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження.

Зазначені у заяві на виконання ухвали апеляційного суду Одеської області від 13.10.2017 року причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2016 року визнані судом неповажними.

Відповідно до абз. 18 Постанови судової палати у цивільних та господарських справах ВСУ від 16.08.2017 року у постанові ВГСУ від 15 жовтня 2015 року міститься висновок про те, що оскарження судових актів через значний проміжок часу, який суттєво перебільшує встановлений законом строк, означало б вихолощення права, встановленого судовим рішенням, та порушувало б принцип правової визначеності. Цей принцип стверджує, що жодна зі сторін не має права вимагати повторно відкриття провадження просто з метою повторного розгляду справи. Проста можливість існування 2 точок зору на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово як вказується у постанові наголошував Європейський суд з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нелюбін проти Росії», заява № 14502/04).

У справі «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) Європейський суд постановив: правова визначеність передбачає повагу до принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень. Скасування такого рішення після того, як воно набуло статусу остаточного та не підлягало оскарженню, є втручанням в право заявника на мирне володіння своїм майном (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» від 28 жовтня 1999 року, заява № 28342/95).

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, є частиною національного законодавства України.

В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судом встановлено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено. 13 жовтня 2016 року рішення набуло чинності.

Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява № 48553/99) в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок мається також і в рішенні Суду по справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13).

Європейський Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обовязкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими непереборними обставинами.

Європейський Суд, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення (пункт 52 рішення).

За цих підстав Європейський Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 цього ж рішення).

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99) та у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03).

Ураховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2016 року необхідно відмовити.

Керуючись ч. 3 ст. 297 ЦПК України, суд -

ухвалив :

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2016 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області, третя особа Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради про відшкодування моральної шкоди.

Справу повернути до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_3