Провадження № 2/761/1284/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого суді Юзькової О.Л.,

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач, починаючи з 19.10.2000 року, на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияниця а.Ф, реєстровий номер № 5366 є співвласником 16/25 частин у домоволодінні АДРЕСА_1. Іншим співвласником у вигляді 9/25 частин домоволодіння була ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 р. Позивач та її чоловік проживали з ОСОБА_4, фактично вели спільне господарство та поховали співвласника. Спадкоємців за законом, та інших осіб, які б мали право на належну померлій частину будинку не має. Частина домоволодіння не визнана відумерлим майном і на день звернення до суду право власності на 9/25 частин домоволодіння так і зареєстровано за ОСОБА_4 На сьогоднішній день позивач продовжує проживати в будинку, безперервно, відкрито користується майном. Таке користування є добросовісним, позивач сплачує всі комунальні послуги. Зважаючи на викладене, беручи до уваги вимоги чинного законодавства України позивач просить суд визнати за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на 9/25 частини будинку, власником якого була померла ОСОБА_4, та яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та у разі відмови суду у врахуванні аргументів, викладених в позові, викласти в мотивувальній частині частині рішення, усі обґрунтування, щодо відхилення судом кожного з аргументів позивача по цьому позові, з посиланням на норми закону, та у повній відповідності до положень , передбачених як у п. 3 ч. 1ст. 2010 ЦПК України та з їх поєднанням з обов»язковими положеннями, викладенених у п.п. б, ч. 1 ст. 93 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

В судовому засіданні позивач, її представник підтримали вимоги, просили задовольнити. Також зазначили, що зазначення у рішенні мотивів відхилення аргументів в разі відмови у задоволенні позову є позовною вимогою. Також просили покласти судові витрати на позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки не повідомив. Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наведеного.

Встановлено, щр ОСОБА_2 є власником 16/25 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд.

Право власності на зазначену частину домоволодіння виникло у позивача на підставі договору дарування частини жилого будинку від 19.10.2000 р. , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияниця А.Ф., реєстровий номер № 5366.

Як свідчать матеріали справи власником 9/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Одинадцятою Київською державною не нотаріальною конторою 07.08.1975 р. та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого Одинадцятою Київською державною не нотаріальною конторою07.08.1975 р.

Встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 13.05.2006 р. відділом реєстрації смерті у м. Києві.

Як пояснили в судовому засіданні позивач, її представник ОСОБА_2 з 2000 року і до сьогоднішнього часу постійно проживає у АДРЕСА_1, сплачує комунальні послуги.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 надали свідчення, які свідчать про те, що ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_8 фактично доглядала ОСОБА_5, вела з нею постійне господарство. Також зазначили, що і після смерті співвласника позивач користується будинком, проживає в ньому.

Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що після смерті ОСОБА_5 будь - які особи звертались з заявами про прийняття спадщини, або частина будинку визнавалась відумерлою спадщиною відповідно до ст. 1283 ЦК України.

З паспорт позивача вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 19.05.2006 р.

Також до матеріалів справи позиваем долучено докази утримання домоволодіння з 2006 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 5 від 07.02.2014 р. «Про судому практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в п. 9 зазначив, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач протягом 10 років добросовісно володіє частиною будинку АДРЕСА_1 не приховує даного факту від оточуючих та є безперервним.

Також не отримано відомостей про те, що будь - яка інша особа має (заявляє) права на належну померлій частину домоволодіння, або спадщина була визнана відумерлою.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на частину будинку за набувальною давністю.

З іншого боку відсутні підстави для вирішення питання про зазначення в резулятивній частині рішення підстав для відхилення кожного аргументу позивача, оскільки така частина судового рішення місить в собі, відповідно до ст. 215 ЦПК України висновки суду, зокрема, про задоволення позову або відмову в позові повністю або частково і не може в розумінні ст. 16 ЦК України бути способом захисту права.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, проте бере до уваги прохання ОСОБА_2 покласти такі витрати на неї.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,212-215, ст. 344 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на 9/25 частини будинку АДРЕСА_1 належали ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків або якщо його не скасовано після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя: