Справа № 346/4771/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1244/2017
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І. І.
Суддя-доповідач Проскурніцький
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.

за участю секретаря: Шемрай Н.Б.

сторін: боржника ОСОБА_1, стягувача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за поданням державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 30 травня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 30 травня 2017 року задоволено подання Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон до виконання зобовязань, покладених на нього виконавчим листом № 346/4771/16-ц, виданим 14.12.2016 року про стягнення 276 431,73 грн. боргу на користь ОСОБА_2.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що ухвала є незаконною та необгрунтованою, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зокрема вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи незаконне рішення, яким тимчасово обмежив його у праві виїзду за межі України, керувався підставами, передбаченими ст.6 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України та ЗУ Про виконавче провадження. Однак, зазначає, що статтею 6 наведеного Закону не передбачено здійснення таких дій, як встановлення тимчасового обмеження права виїзду за межі України судом.

Суд першої інстанції посилався на ст.ст.3,4,24,25,26 ЗУ Про виконавче провадження, однак, зазначеними нормами закону не передбачено права на звернення виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника до виконання зобовязань за рішенням суду.

Крім того, при постановленні оскаржуваної ухвали суд керувався ст.153 ЦПК України. Однак, дана норма регулює розгляд заяви про забезпечення позову, виконання ухвали про забезпечення позову і жодного відношення до подання виконавця, що стосується виконавчого провадження,- немає.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду. Тобто, наявність лише самого зобовязання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Факт ухилення має підтверджуватись сукупністю доказів, які державний виконавець повинен зазначити у поданні. А в даній ситуації взагалі відсутні будь-які документи, які б свідчили про те, що боржнику відомо про заочне рішення суду та відкрите виконавче провадження на підставі даного рішення. Відсутні також докази державного виконавця, що підтверджували б факт ухилення боржника від виконання зобовязання. Тому вважає, що подання ДВС до суду є надуманим і нічим не підтвердженим.

У зв'язку із наведеним, просить ухвалу скасувати і постановити нову ухвалу, якою в задоволенні подання державного виконавця відділу ДВС Коломийського міськрайонного упарвління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - відмовити.

Вислухавши доповідача, сторони по справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Задовольняючи подання начальника відділу Державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції та тимчасово обмежуючи ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив із того, що боржник, незважаючи на вжиті державним виконавцем заходи по примусовому виконанню, ухилялася від сплати боргу.

Такий висновок суду не відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Приписами ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантовано свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Норми ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року регулюють порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначають випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлюють порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Так, згідно п. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону, однією з підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є ухилення ним від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених у порядку, передбаченому ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 377-1 ЦПК України, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Із змісту подання та матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем лише винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів подання, на підтвердження доводів представником ДВС не надано жодних доказів.

Наявні в матеріалах справи рішення суду, копії виконавчого листа та постанови про відкриття виконавчого провадження не свідчать про ухилення боржником від виконання судового рішення. Окрім того, в матеріалах справи відсутня інформація з приводу того, що державними виконавцями вжито всіх дій, передбачених ЗУ «Про виконавче провадження», спрямованих на погашення боргу.

Однак, розглядаючи подання та вирішуючи питання чи дійсно боржник ухилявся від виконання рішення суду, суд повинен виходити із положень ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначені обов'язки боржника, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Разом з тим, державним виконавцем не надано доказів на підтвердження навмисного ухилення боржника від виконання судового рішення, не вказано, які перешкоди вчинені з його боку для проведення виконавчих дій державному виконавцеві, обґрунтування ухилення боржника від повного виконання зобов'язання; не зазначено, які дії були здійснені державним виконавцем щодо виконання вимоги про сплату боргу, тощо.

Таким чином, колегією суддів не встановлено фактів та не надано беззаперечних доказів, що на час постановлення ухвали ставили під загрозу питання примусового виконання судового рішення та потребували тимчасового обмеження права виїзду боржника за межі України.

Враховуючи наведене, тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 було застосовано судом передчасно - без належного з'ясування фактичних обставин справи, що підлягають перевірці, та за відсутності їх належного документального підтвердження.

За таких обставин, враховуючи приписи ст. ст. 60, 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що оскаржувану ухвалу слід скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні подання державного виконавця ВДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції щодо тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 30 травня 2017 року скасувати і постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, відмовити.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення і у касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_3