27 листопада 2017 року м. Токмак
Токмацький районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Андрущенка О.Ю., за участю секретаря судового засідання Гончарук В.О., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Токмак цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю, але не перебували у шлюбі, визнання недійними договорів купівлі-продажу та поділ спільного майна осіб, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою,
Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів з врахуванням уточнень просила встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сімєю без укладення шлюбу з січня 2010 року по серпень 2016 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 23.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; визнати недійсним договір купівлі-продажу 2347/2016/204583 транспортного засобу автомобіля марки Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова НОМЕР_1, д.н. НОМЕР_2, укладений 23.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; поділити спільне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які проживали однією сімєю без укладення шлюбу, визнавши за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 та на ? частину автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова НОМЕР_1, д.н. НОМЕР_2. Також просила стягнути з відповідача понесені судові витрати.
В обґрунтування зазначає, що з січня 2010 року позивачка та відповідач ОСОБА_3 проживали однією сімєю без укладення шлюбу за адресою: АДРЕСА_1.
20.12.2010 року під час спільного проживання з ОСОБА_3 придбали вказану вище квартиру, завдаток в сумі 300 доларів США за яку дав батько позивачки ОСОБА_6. Також, 29.11.2013 року спільно з ОСОБА_3 придбали автомобіль НОМЕР_3, 1999 року випуску.
З серпня 2016 року позивачка та ОСОБА_3 припинили спільне проживання, а придбане майно залишилось в ОСОБА_3, який зазначений власником у правовстановлюючих документах.
Оскільки між сторонами відсутній договір про поділ спільного майна, змушена звернутись до суду з позовом про визнання права спільної часткової власності на вказане вище майно.
23.11.2016 року коли позовна заява перебувала на розгляді в суді відповідач ОСОБА_3 відчужив зазначену вище квартиру та автомобіль своєму сину ОСОБА_5 з метою неможливості в подальшому поділу спільного майна чоловіка та жінки, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою. Позивачка не давала згоди на укладення вказаного майна, а тому, такі договори є недійсними.
З огляну на викладене, просить встановити факт проживання позивачки та ОСОБА_3 однією сімєю без укладення шлюбу з січня 2010 року по серпень 2016 року, визнати недійсними договори купівлі-продажів від 23.11.2016 року спірних автомобіля та квартири, а також, поділити спільне майно подружжя, визнавши за позивачкою право спільної часткової власності на ? частини квартири АДРЕСА_3 та автомобіля НОМЕР_3, 1999 року випуску.
Судом неодноразово повідомлявся ОСОБА_5 про час та місце розгляду справи шляхом надіслання повісток та телефонограм, декілька разів ним надавалась заява про відкладення розгляду справи та бажання взяти участь в її розгляді, однак, в подальшому в судові засідання не зявлявся, причини неявки суд не повідомляв, клопотання про розгляд справи за його відсутності не подавав.
З урахуванням викладеного, думки сторін та їх представників суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Крім вказаної квартири вона разом з ОСОБА_3 придбали осінню 2013 році автомобіль НОМЕР_4, який також зареєстрований на ОСОБА_3.
Вказані квартира та автомобіль придбані разом з ОСОБА_3 в період спільного проживання однією сімєю за спільні кошти.
Через погіршення стосунків з вересня 2016 року позивачка та ОСОБА_3 розійшлися та почали проживати окремо, при цьому, спільне майно ОСОБА_3 в добровільному порядку відмовляється поділити.
Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позові.
ОСОБА_5 надав письмові заперечення на позовні вимоги щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та автомобіля де зазначив, що спірний автомобіль придбаний ОСОБА_3 за власні кошти та не під час його проживання з позивачкою.
ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що визнає факт спільного проживання з позивачкою однією сімєю без укладення шлюбу лише з січня 2011 року по кінець літа 2013 року, коли позивачка почала проживати у спірній квартирі. Знайомий з позивачкою з 2007 року. Протягом 2004-2015 роки їздив на заробітки в м. Москву Російської Федерації. Квартиру за адресою: АДРЕСА_1 купив у грудні 2010 та після цього почали проживати з позивачкою однією сімєю без укладення шлюбу. До цього позивачка проживала у своїх батьків по вул. Крупській в м. Токмак. У 2013 році за позичені в знайомого кошти придбав автомобіль ОСОБА_7. В кінці літа 2013 року за його ініціативою були припинені сімейні стосунки з позивачкою. В той же час не заперечує, що після припинення сімейних стосунків з позивачкою (кінець літа 2013 року) позивачка продовжувала проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідач продовжував їздити на заробітки до Російської Федерації, а коли приїжджав в м. Токмак, проживав у своєї матері.
Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначив, що доказів проживання позивача та відповідача однією сімєю немає. Спірне майно автомобіль та квартира придбана відповідачем за власні кошти. Договори купівлі-продажу квартири та автомобіля укладені відповідно до вимог законодавства, а тому, ОСОБА_5 є добросовісним набувачем вказаного майна.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін та їх представників, суд приходить до наступних висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.
Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 та є сусідкою, підтвердила факт проживання позивачки в квартирі АДРЕСА_4 з 2010 року по 2016 рік.
Свідок ОСОБА_9 зазначила, що перебуває з позивачкою та відповідачем ОСОБА_3 в дружніх відносинах. Ще до купівлі квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом як чоловік та жінка спочатку в батьків позивачки, а потім у вказаній квартирі, вели спільне господарство. Їх відносини носили сімейний характер та усі сприймали їх як подружжя. Зазначену квартиру шукала позивачка, так як ОСОБА_3 був на той час на заробітках. Кошти на купівлю квартири були їх спільні, частину надав ОСОБА_3, а частину позивачка та її батьки. Також, свідку відомо що у 2013 році позивачка та ОСОБА_3 придбали автомобіль.
Свідок ОСОБА_10 батько позивачки, в судовому засіданні пояснив, що з 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом по вул. Шевченка до 2016 року. Планували спільне життя та вели разом домашнє господарство. У 2010 році свідок допомагав з купівлею квартири АДРЕСА_5, давав завдаток в сумі 3000 доларів США, оскільки ОСОБА_3 на той час був на заробітках. У 2013 році позивачкою та ОСОБА_3 був придбаний автомобіль ОСОБА_7 за спільні кошти.
Свідок ОСОБА_11 мати позивачки, в судовому засіданні дала наступні показання. З 2010 року позивачка та ОСОБА_3 почали проживати разом як сімя. Час від часу ОСОБА_3 їздив на заробітки до м. Москва Російської Федерації. З часом вирішили купити квартиру. Коли знайшли квартиру АДРЕСА_4, то вона була під арештом, а тому було потрібно було терміново виплатити кошти, у звязку з чим її чоловіком був даний завдаток в сумі 3000 доларів США. У 2013 році позивачка та ОСОБА_3 купили автомобіль. Думала, що в них буде сімя, тому допомагали по можливості фінансово.
Свідок ОСОБА_12, яка являється подругою позивачки, в судовому зсіданні пояснила, що з 2010 року по вересень 2016 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом як сімя, планували подальше своє спільне життя. У вересні 2016 року коли вона з позивачкою повернулась з моря, то ОСОБА_3 позивачку додому не пустив та вони припинили спільне проживання. Знає позивачку з 2012 року за період з 2010 року їй відомо зі слів позивачка. У 2013 році позивачка та ОСОБА_3 придбали автомобіль.
Суду не надало будь-яких доказів ставити під сумнів правдивість показань вказаних свідків.
Показання зазначених свідків також повністю узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме:
-договором про надання телекомунікаційних послуг від 19.02.2010 року № 207559, укладеним між ВАТ «Укртелеком» та ОСОБА_1, відповідно якому надавалися телекомунікаційні послуги АДРЕСА_6;
-договором від 30.08.2011 року, укладеним між ФОП ОСОБА_13 та ОСОБА_1 на виготовлення та встановлення вікон, де місце проживання позивачки зазначено АДРЕСА_7;
-договором від 27.07.2014 року № 189/14, укладеним між позивачкою та ФОП ОСОБА_14А, на виготовлення та встановлення вікон, де адреса замовника зазначена АДРЕСА_8;
-листом від 19.09.2016 року адресованим директору ПП «Токмак-Центр» відповідно якому мешканці будинку № 45 по вул. Шевченка, а саме, ОСОБА_15 (квартира № 54), ОСОБА_16 (квартира № 56), ОСОБА_8 (квартира № 52) підтвердили факт проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2010 року по час подання листа;
-фотознімками спільного відпочинку позивачки ОСОБА_3 та їх дітей протягом 2012-2013 років.
В той же час надані позивачкою копії фіскальних чеків від 08.07.2010 року, від 10.10.2015 року, від 15.02.2010 року, від 28.12.2010 року не містять інформації щодо обставин, які підлягають доказуванню, а тому судом до уваги не беруться.
З приводу посилань представника відповідача ОСОБА_3 на недійсність вказаних письмових доказів, оскільки, позивачем не надано для дослідження їх оригінали за клопотанням відповідача ОСОБА_3 суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.
Закон в безспірному порядку не повязує віднесення письмових доказів до неналежних та недопустимих у випадку не надання оригіналів таких доказів.
Суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи представником відповідача не ставилась під сумнів достовірність вказаних вище письмових доказів при їх дослідженні судом, як і не вказано про такий сумнів в клопотанні представника від 03.02.2017 року яким просив зобовязати позивача надати оригінали письмових доказів.
Посилання представника відповідача на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 26.05.2010 року яким встановлено факт проживання позивачки з колишнім чоловіком ОСОБА_18 до березня 2010 року суд оцінює критично з наступних підстав.
Як слідує з вказаного рішення суду, дана обставина судом не встановлювалася, відповідними доказами не підтверджувалася, а містилася лише в поясненнях позивачки та спростовується дослідженими під час розгляду даної справи як показаннями свідків, так і письмовими доказами.
Враховуючи викладене, оцінивши в сукупності всі докази та показання свідків, суд приходить до висновку про доведеність факту проживання позивачки та ОСОБА_3 однією сімєю без укладення шлюбу з 2010 року по вересень 2016 року.
Як зазначалося вище, відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому, розмір доходу чоловіка та дружини не може братися до уваги при вирішенні питання щодо віднесення майна, яке придбане сімєю, до спільного майна подружжя.
20.12.2010 року ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.12.2010 року.
29.11.2013 року ОСОБА_3 став власником автомобіля марки Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова НОМЕР_1, д.н. НОМЕР_2, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС України та договором купівлі-продажу № 2347/2016/204583 де ОСОБА_3 зазначений власником вказаного вище автомобіля з 29.11.2013 року на підставі реєстрації прав Центром ДАІ 2304.
Як вказано в постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року № 6-97цс11 для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Враховуючи, що вказане вище майно придбане за час спільного проживання позивачки та ОСОБА_3 однією сімєю як чоловіка та жінки, за рахунок спільних коштів та зусиль, на нього поширюється правовий режим спільного майна подружжя.
Показання свідка ОСОБА_19 про те, що ОСОБА_3 у 2013 році позичив в нього 8000 доларів США для купівлі автомобіля, які в подальшому віддав за рахунок власних коштів суд не бере до уваги з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Враховуючи середній курс гривні по відношенню до долара США протягом 2013 року близько 800 грн. за 100 доларів США, для укладення договору позики на суму 8000 доларів США додержання письмової форми договору є обовязковим.
Відповідачем ОСОБА_3 та його представником не надано допустимих та належних доказів на підтвердження позики ОСОБА_3 в ОСОБА_19 коштів в сумі 8000 доларів США на купівлю автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito.
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23.11.2016 року, зареєстрованого в Реєстрі за № 2012, ОСОБА_3 відчужено квартиру АДРЕСА_4 та відповідно до договору купівлі-продажу № 2347/2016/204583 від 23.11.2016 року автомобіль Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова НОМЕР_1, д.н. НОМЕР_2 на користь ОСОБА_5.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Так, згідно з ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Суд, вирішуючи питання щодо відповідність зазначених договорів купівлі-продажу вимогам ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, виходить з того, що ОСОБА_5 є рідним сином ОСОБА_3, що не заперечується сторонами та їх представниками, спірні договори купівлі-продажу укладені 23.11.2016 року через два дні після отримання ОСОБА_3 копії позовної заяви та додатків (21.11.2016 року), в судовому засіданні ОСОБА_3 не зміг пояснити мотиви укладення договорів та чому, в такому разі ним було саме продано рідному сину майно, а не подароване, ОСОБА_5 як під час укладення спірних договорів так і на час розгляду справи навчається в м. Києві, а тому обєктивно не використовує спірну квартиру та автомобіль.
Крім того, ОСОБА_3 після відчуження автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова НОМЕР_1, д.н. НОМЕР_2 продовжує ним користуватися, що підтверджується постановою Токмацького районного суду Запорізької області від 29.12.2016 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за фактом правопорушення, яке вчинене 16.12.2016 року.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність внутрішньої волі як у ОСОБА_3 так і в ОСОБА_5 на настання між ними прав та обовязків продавця та покупця, а спірні договори укладені формально з метою недопущення виконання рішення суду про поділ спільного майна осіб, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі, таким чином вони укладені з порушенням ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, а тому повинні бути визнані недійсними.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї
Відповідачем ОСОБА_3 таких доказів не надано, а тому суд вирішуючи питання про поділ спільного майна виходить з принципу рівності часток позивачки та ОСОБА_3 у спільному майні.
Надані суду копії квитанцій про купівлю запчастин та ремонт автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito не спростовують рівності часток у спільному майні подружжя, зокрема, спірний автомобіль продовжує використовуватися ОСОБА_3, а тому саме він несе витрати, повязані з його ремонтом.
Крім цього, докази вартості даного автомобіля на момент його придбання 29.11.2013 року, суду не надавалися.
Таким чином, позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на ? частку квартири АДРЕСА_4 та права власності на ? частку автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова НОМЕР_1, д.н. НОМЕР_2 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Суд не вбачає підстав для скасування заходів забезпечення позову до набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
За таких обставин, враховуючи зменшення позивачкою позовних вимог, з відповідачів підлягають стягненню сплачений судовий збір в розмірі 2619 грн. 20 коп..
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 64, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю, але не перебування у шлюбі, визнання недійними договорів купівлі-продажу та поділ спільного майна осіб, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою задовольнити.
Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сімєю без укладення шлюбу з січня 2010 року по серпень 2016 року.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 23.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу 2347/2016/204583 транспортного засобу автомобіля марки Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова НОМЕР_1, д.н. НОМЕР_2, укладений 23.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5.
Поділити спільне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які проживали однією сімєю без укладення шлюбу, визнавши за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 та на ? частину автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, д.н. НОМЕР_2.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2619 (дві тисячі шістсот девятнадцять) грн. 20 коп..
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя