Справа № 152/1096/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 липня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Шаргородський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області,

встановив:

10.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті. Зазначив, що 19.03.2016 року у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим померла його сестра ОСОБА_2. Після смерті сестри залишилося спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, розташованої на території Козлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Він є спадкоємцем ОСОБА_2 за заповітом від 20.10.2014 року.

Після смерті сестри ОСОБА_2 він отримав свідоцтво про смерть останньої, що видане 22.03.2016 року, у якому зазначено, що місцем державної реєстрації є відділ реєстрації смерті м. Сімферополя департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції ОСОБА_3 Крим, та яке не відповідає вимогам законодавства України, оскільки видане на тимчасово окупованій території, згідно із ст.ст. 3, 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

При зверненні до Шаргородського районного відділу ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області щодо видачі свідоцтва про смерть ОСОБА_2, йому було відмовлено у видачі свідоцтва, через відсутність документів, що є підставою для державної реєстрації смерті, що визначені наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року №52/5 «Про затвердження правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні», зареєстрованим у Мінюсті України 18.10.2000 року за №719/4940.

З метою оформлення спадкових прав просить розглянути свідоцтво про смерть ОСОБА_2, серії 1-АЯ №554124, видане 22.03.2016 року відділом реєстрації смерті м. Сімферополя департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції ОСОБА_3 Крим, як документ, що підтверджує факт смерті останньої та встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що сталася 19.03.2016 року в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав заяву, зсилаючись на ті самі обставини, що зазначені в заяві. Суду пояснив, що його сестра ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_1) Н.І., ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала в АРК Крим, що на теперішній час є тимчасово окупованою територією, де 19.03.2016 року померла у м. Сімферополь. 22.03.2016 року відділом реєстрації смерті м. Сімферополя департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції ОСОБА_3 Крим видане свідоцтво про смерть останньої серії 1-АЯ № 554124, яке, проте, не відповідає вимогам законодавства України, оскільки видане на тимчасово окупованій території із зазначенням, що місцем смерті є м. Сімферополь Республіки Крим Російської Федерації. При житті його сестра ОСОБА_2 щороку приїздила в с. Мальовниче, де народилася, а в 2014 року залишила заповіт на його імя, відповідно до якого заповіла йому належну їй земельну ділянку на території Козлівської сільської ради, до якої територіально відноситься с. Мальовниче. Але оформити спадщину після смерті сестри він не може через відсутність свідоцтва про смерть. Встановлення факту смерті ОСОБА_2 має для нього юридичне значення, так як необхідне для оформлення спадщини після смерті останньої за заповітом від 20.10.2014 року.

Представник заінтересованої особи Шаргородського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в судове засідання не зявився, але 11.07.2017 року від начальника Відділу ДРАЦСу до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника відділу, при розгляді заяви ОСОБА_1 покладається на вирішення суду (а.с.16).

Вислухавши пояснення заявника ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народилася 20.03.1941 року в с. Мальовниче Шаргородського району Вінницької області у сімї ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126,133, 135 СК України від 03.07.2017 року №3 (а.с.8).

Заявник ОСОБА_1 народився 21.02.1959 року також в с. Мальовниче Шаргородського району Вінницької області у сімї ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІІ-ЯР №157446 (а.с.6).

03.09.1959 року ОСОБА_4 одружилася і після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище «Рошак», що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 03.07.2017 року № 5 (а.с.9).

Таким чином, судом встановлено, що заявник є братом ОСОБА_2

ОСОБА_2 померла 19 березня 2016 року у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим України, що визнано тимчасово окупованою територією України.

Так, законодавчим актом, який визначає поняття «тимчасово окупована територія», є Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Згідно із ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупованою територією визначається : 1) сухопутна територія Автономної ОСОБА_3 Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Таким чином, вище вказаним Законом України визначено, що тимчасово окупованою територією є ОСОБА_3 Крим та м. Севастополь, тому м. Сімферополь, де померла ОСОБА_2 відноситься до населених пунктів, які знаходяться на тимчасово окупованій території.

Факт смерті ОСОБА_2 19.03.2016 року у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим України підтверджується поясненнями заявника, а також вказаний факт зафіксований 22.03.2016 року відділом реєстрації смерті м. Сімферополя департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції ОСОБА_3 Крим Російської Федерації, який видав свідоцтво про смерть серії І-АЯ №554124 (а.с.10).

При зверненні до Шаргородського районного відділу ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області з приводу державної реєстрації смерті ОСОБА_2 та видачі свідоцтва про смерть зразка держави Україна, заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки ним предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024 (а.с.11).

20.10.2014 року ОСОБА_2 зробила заповітне розпорядження на випадок своєї смерті на імя заявника ОСОБА_1 (а.с.7), у звязку із чим відсутність свідоцтва про смерть спадкодавця є перешкодою у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому встановлення факту смерті ОСОБА_2 має для нього юридичне значення.

Таким чином, проаналізувавши докази, судом встановлено факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, що сталася 19.03.2016 року в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим України.

Відповідно до ст. 9 ЗУ«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Таким чином, оскільки свідоцтво про смерть ОСОБА_2 було видано на тимчасово окупованій території, тому вказане свідоцтво є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Згідно з п.1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть, форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Ці документи додаються до другого примірника актового запису про смерть.

Для розгляду справи про встановлення факту смерті у суді відділ державної реєстрації актів цивільного стану на прохання заявника складає письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті , у якій викладає причини неможливості проведення такої реєстрації.

Судом встановлено, що надане заявником свідоцтво про смерть ОСОБА_2, видане органом, який створений на тимчасово окупованій території України всупереч законодавству України, а тому не є підставою для реєстрації смерті за правилами ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органом державної реєстрації актів цивільного стану, у звязку із чим відділом ДРАЦСу відмовлено заявнику ОСОБА_1 у державній реєстрації смерті ОСОБА_2

Згідно з пунктами 6, 9 розділу 5 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення в судовому порядку факту смерті, звернення для реєстрації смерті особи, оголошеною судом померлою.

Разом з тим, суд вважає, що вказане свідоцтво підтверджує настання смерті ОСОБА_2

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи з вимог ст.57 ЦПК України та практики Європейського суду з прав людини.

Так, ст.57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Надане заявником свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видане органом, який створений на тимчасово окупованій території України всупереч законодавству України, не є підставою для реєстрації смерті за правилами ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органом державної реєстрації актів цивільного стану, але містить фактичні дані про смерть особи, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заявника.

Вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справі, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема викладену у рішеннях у справах «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», «Мезер проти ОСОБА_3 Молдова і Росії», «Ілашку і інші проти Молдови і Росії», де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території.

Так, в п.333 рішення у справі «Ілашку і інші проти Молдови і Росії», Європейський суд з прав людини висловий правовий висновок про те, що коли держава н може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території внаслідок фактичної ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність і здійснювати юрисдикцію. Вона повинна всіма доступними дипломатичними і правовими засобами із залученням іноземних держав і міжнародних організацій продовжувати гарантувати права і свободи, передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зазначив, зокрема, в п.п.90, 91, 96, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Аналіз перевірених і оцінених судом доказів переконує суд, що заявником надано доказ «поза розумним сумнівом», який підтверджує факт смерті ОСОБА_2, що є підставою для задоволення заяви ОСОБА_1

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються нормами ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.234 ЦПК України, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у порядку окремого провадження.

Згідно із ч.3 ст.235 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до п.8 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України (ч. 2 ст. 257-1 ЦПК України).

Рішення суду про встановлення фактів, які підлягають реєстрації в органах реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів (ч. 2 ст.259 ЦПК України).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу, що міститься у справі, окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_2 померла 19.03.2016 року у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим України, що визначається як тимчасово окупована територія України.

Відповідно до вимог п. 8 ст. 367 ЦПК України рішення суду про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України допускається до негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 3, 213-215, 218, 223, 234-235, 257-1, 367 ЦПК України, на підставі п.8 ст.256 ЦПК України суд,

вирішив:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Шаргородський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, яка сталася 19 (девятнадцятого) березня 2016 року в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: