АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6300/17 Головуючий І інстанції Пашнєв В.Г.
Справа № 642/4226/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
Категорія: трудові
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Піддубного Р.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківенергоремонт» про стягнення заборгованості з виплат на відрядження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2017 року,

у с т а н о в и в :

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківенергоремонт» (далі ТОВ «Харківенергоремонт») та просив стягнути на його користь заборгованість у звязку з перебуванням у відрядженнях в загальному розмірі 25 774 грн. 57 коп.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що працював на посаді старшого мастера по ремонту парогазотурбин у ТОВ «Харківенергоремонт». За період знаходження на вказаній посаді виїжджав за межі України у службові відрядження з 08 січня 2011 року по 28 серпня 2011 року до Грузії (місто Ткібулі); з 30 вересня 2011 року по 03 лютого 2012 року до Соціалістичної Республіки В'єтнам.

31 березня 2015 року він був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі Наказу № 36-к.

Зазначав, що при звільненні з посади ТОВ «Харківенергоремонт» не провело кінцевий розрахунок за перебування позивача у вказаних відрядженнях. Загальна сума заборгованості становить 25 774 грн. 57 коп.

Представник ТОВ «Харківенергоремонт» позов не визнав, просив застосувати строк позовної давності у відповідності до статті 233 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на підстави, передбачені статтею 309 ЦПК України, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема зазначає, що сума заборгованості, що виникла у звязку із службовими відрядженнями підтверджується належними та допустимими доказами; оскільки дані правовідносини стосуються порушення законодавства про оплату праці, він має право звернутися до суду з позовом про стягнення належних йому виплат без обмеження будь яким строком.

ОСОБА_3 представник ТОВ «Харківенергоремонт» в запереченнях на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Матеріали справи свідчать, що згідно з посвідченням на відрядження від 05 січня 2011 року № 05.01/04, виданого на підставі наказу від 05 січня 2011 року № 05.01/04, ОСОБА_2 перебував у службовому відрядженні у Грузії (місто Ткібулі) з 08 січня 2011 року по 28 серпня 2011 року.

Відповідно до звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 29 серпня 2011 року № АО - 0000924, № АО - 0000925, розмір добових склав 9 781,20 доларів США, що на день складання звіту за курсом НБУ становило 77 963,01 грн.; розмір витрат на проїзд та добових склав 4 318,00 грн., загальна сума - 82 281,49 грн. (а. с. 11, 14-15).

Відповідачем виплачено позивачу 68 555,49 грн. у якості відшкодування витрат та компенсацій у зв'язку із відрядженням до Грузії.

Згідно з посвідченням на відрядження від 27 вересня 2011 року № 27.09/02, виданого на підставі наказу від 27 вересня 2011 року № 27.09/02, ОСОБА_2 перебував у службовому відрядженні у Соціалістичній Республіці В'єтнам з 30 вересня 2011 року по 03 лютого 2012 року.

Відповідно до звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 06 лютого 2012 року № АО - 0000063, № АО - 0000064, № АО 0000065, № АО 0000066, розмір витрат на проїзд склав 9 933,40 грн.; розмір витрат на проїзд склав 2 126.80 російських рублів, що на день складання звіту за курсом НБУ становило 561,94 грн.; розмір витрат на проживання та інші витрати склали 3 100,00 доларів США, що на день складання звіту за курсом НБУ становило 24 768.07 грн.; розмір витрат на проживання та інші витрати склали 5 919,83 Євро, що на день складання звіту за курсом НБУ становило 62 243,73 грн., загальна сума - 97 507,15 грн. (а. с. 16, 25-27).

Відповідачем виплачено позивачу 85 458,58 грн. у якості відшкодування витрат та компенсацій у зв'язку із відрядженням до Соціалістичної Республіки В'єтнам.

Згідно з Протоколу № 2 від 23 червня 2017 року засідання комісії ТОВ «Харківенергоремонт» відповідач визнав заборгованість перед ОСОБА_2 на загальну суму 25 774 грн. 57 коп., яка складається з наступного: 13 726,00 грн. заборгованість за відрядження до Грузії та 12 048 грн. 57 коп. заборгованість за відрядження до В'єтнаму (а. с. 44 - 49).

31 березня 2015 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі Наказу № 36-к (а. с. 9).

Вказані обставини визнані відповідачем і відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (стаття 233 КЗпП України).

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із розясненнями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Відповідно до частин 1 статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року

№ 108/95-ВР «Про оплату праці » (далі Закон № 108/95-ВР) заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону № 108/95-ВР, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (стаття 2 Закону № 108/95-ВР).

Позовні вимоги ОСОБА_2 стосуються стягнення з відповідача добових за відрядження, виплата яких регулюється положеннями статті 121 КЗпП України, і ці виплати не входять у структуру заробітної плати.

За таких обставин позивач відповідно статті 233 КЗпП України повинен був дотриматись тримісячного строку звернення із позовом в суд з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Оскільки позивачу стало відомо про порушення свого права на отримання добових на відрядження 31 березня 2015 року, з позовом він звернувся лише 21 серпня 2017 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у звязку з пропуском позивачем строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування немає.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, а суд має сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав та всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

ОСОБА_4