Справа № 305/1856/16-ц
Провадження по справі 2/305/187/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2017 року Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

судді Ємчук В.Е.

за участю: секретаря - Орос С.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власності шляхом виселення із житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом в інтересах ОСОБА_1 (далі Позивач) до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (далі Відповідачі) про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення із житлового будинку. Позов мотивував тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.08.2006 року ОСОБА_3 являється власником житлового будинку №37, що розташований по вул.Богдана Хмельницького, у м.Рахів, Закарпатської області. Разом з Позивачем у вказаному будинку без належних правових підстав проживають Відповідачі ОСОБА_3, який зареєстрований в даному будинку, та ОСОБА_6, яка не є зареєстрованою за вказаною адресою, а місцем її реєстрації є с.Білин, Рахівського району, Закарпатської області. Відповідач ОСОБА_6 не є членом сімї Позивача, договору найму Позивач з нею не укладав. На неодноразові прохання ОСОБА_3 звільнити житловий будинок та знятись із реєстраційного обліку відповідач ОСОБА_3 не реагує і, навпаки, знущається зі свого батька- інваліда, інколи застосовує до нього фізичне насильство. У звязку із зазначеним обставинами Позивач не має можливості фактично користуватися та розпоряджатися належним йому майном, оскільки там, без його згоди, проживають Відповідачі. На протязі 4-5 років відносини між Позивачем та Відповідачами почали стрімко погіршуватися, так як останні своєю поведінкою систематично порушують загальноприйняті правила поведінки в побуті, створюють обставини, за яких проживання в будинку стає неможливим. Відповідачі не проявляють ніякої поваги до Позивача, вони дозволяють собі нецензурні висловлювання в його адресу, поводяться з ним вкрай зневажливо, ображають та принижують, а іноді застосовують фізичне насильство. Позивач зазнає значних незручностей через те, що у його житловому будинку мешкають особи, з якими він тривалий час перебуває у неприязних відносинах. Попри численні прохання Позивача, Відповідачі виселятися з будинку не бажають, користуються електроенергією та водою, паливом, за які Позивач повинен сплачувати свої кошти, чим вчиняють йому перешкоди у користуванні власністю. На його неодноразові усні прохання та вимоги про виселення з будинку, Відповідачі в добровільному порядку таких дій не здійснюють, виселитися з будинку не бажають. Оскільки Позивач вважає себе законним власником будинку, Відповідачі йому перешкоджають користуватися даним будинком, порушують його право на користування своєю власністю за призначенням, тому він просить винести судове рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права власності, шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_6 із житлового будинку №37, що розташований по вул.Богдана Хмельницького у м.Рахів, Закарпатської області стягнувши з Відповідачів на користь Позивача судові витрати.

Представник Позивача ОСОБА_2 24.01.2017 року подав клопотання, в якому зазначив, що під час підготовки позовної заяви до суду було неправильно вказано імя Відповідача, як ОСОБА_5, оскільки правильно по батькові вона є ОСОБА_4, тому просить замінити зазначені анкетні дані.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в ході розгляду справи позов не визнали та пояснили наступне. Відповідач ОСОБА_3 народився у будинку, який є предметом позову і проживає у ньому все своє життя, де він і зареєстрований. Вони, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 14.11.1992 року і після реєстрації шлюбу вони обоє проживають у зазначеному будинку, однак ОСОБА_4 не зареєстрована там, оскільки ОСОБА_1 заперечував щодо цього. У них є двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які також проживають у цьому будинку та також не зареєстровані через відсутність згоди на реєстрацію Позивача. Жодних протиправних дій щодо відповідача вони не вчиняли і перешкод у користуванні майном вони не можуть, оскільки проживають в частині будинку з окремим входом та самостійно сплачують всі комунальні послуги. Крім того, ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом являється власником житлового будинку №37 по вул.Б.Хмельницького у місті Рахові, загальна площа якого становить 67,9 кв.м., у той час, коли за життя матері Відповідача та дружини Позивача ОСОБА_7 було здійснено добудову до житлового будинку, в якій вони зараз проживають, а отже загальна площа будинку вже становить 80,20 кв.м. ОСОБА_8 ОСОБА_7 померла 08 квітня 2000 року, а відповідач після її смерті спадщину прийняв, однак юридично її не оформив. Отже, вважають, що вони проживають в тій частині будинку, яка не ввійшла до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_9 діда Відповідача. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження позову, його слова є голослівними, у звязку з наведеним просять відмовити у задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 серпня 2006 року та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №6112679 від 10.08.2006 року Позивач, ОСОБА_1 є власником спадкового майна, що належало його батькові ОСОБА_10. Спадкове майно складається з будинку №41 (на даний час номер будинку значиться 37), розташованого по вулиці Богдана Хмельницького в місті Рахові, Закарпатської області, загальною площею 67,9 м.кв., житловою площею 50,4 м.кв. та надвірними спорудами.

Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 №72 від 03.10.2016 року, який був проведений депутатом Рахівської міської ради ОСОБА_11, Позивач проживає та веде спільне господарство разом зі своїм внуком ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, в одній з частин будинку №37 по вул.Богдана Хмельницького у м.Рахові. В іншій частині будинку проживають його син, ОСОБА_3 зі своєю сімєю ОСОБА_4, сином, ОСОБА_3, та дочкою, ОСОБА_5.

Як слідує з будинкової книги ОСОБА_3 при досягненні 16 років був зареєстрований в будинку, який є предметом позову.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Рахівської міської ради №4853 від 04.10.2016 року сімя ОСОБА_1 складається з таких осіб: дочка, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 та внук ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Верховний Суд України неодноразово висловлював правову позицію з цього приводу, зокрема у Постанові від 16 листопада 2016 р. по справі № 6-709цс16 та у Постанові від 05 листопада 2014 року №6-158цс14, де зазначено про те, що відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно з положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Судом в ході розгляду справи було встановлено, що Відповідач ОСОБА_3, як член сімї Позивача все своє життя проживав і проживає на даний час у будинку, який являється предметом позову, та є у ньому зареєстрованим, адже на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ст.156 ЖК України). ОСОБА_4 не зареєстрована в даному будинку, однак і вона, і двоє дітей Відповідачів проживають постійно у ньому, як члени сім'ї: ОСОБА_15 з часу одруження з ОСОБА_3, а їх діти син, ОСОБА_3, та дочка ОСОБА_16, з народження.

Зі змісту ст.156 ЖК України слідує, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Щодо виселення, то ст. 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖКУ. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 ст. 116 ЖКУ визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, то ст. 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення;

б) використання його не за призначенням;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії мали систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими й підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Водночас, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, №2 від 12 квітня 1985 р. (далі Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Позивач не надав суду доказів, які б свідчили, про наявність в діях ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обставин, визначених ст.116 ЖК України, які б давали суду підстави для виселення останніх.

Крім того, ОСОБА_1 надав суду докази того, що він є власником житлового будинку №37 по вул.Богдана Хмельницького у м.Рахові Закарпатської області, загальною площею 67,9 кв.м., натомість відповідачі надали суду копію технічного паспорта, відповідно до якого вказаний житловий будинок на даний час має загальну площу 80,20 кв.м.

Як було встановлено в ході розгляду справи ОСОБА_1, перебуваючи у шлюбі зі своєю дружиною ОСОБА_7, здійснили добудову двох кімнат, кухні та ванни і кладовки до будинку, який належав ОСОБА_10 та ОСОБА_17 на підставі рішення виконкому Рахівської міської ради від 21 травня 1971 року, в якій проживає сім'я відповідачів.

Отже, враховуючи що на даний час площа будинку, який є предметом позову становить 80,20 кв.м., у той час, коли Позивач підтвердив своє право на житловий будинок, загальною площею 67,9 кв.м., отже його право на вказане нерухоме майно не є абсолютним, частка частини будинку, яка йому належить на законних підставах, не виділена, а отже він не наділений правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності.

У відповідності до ст.88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем у зв'язку з розглядом даної справи та які він просив стягнути, слід залишити за ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 10,11,60, 88, 131, 209, 212-215, 218, 223, ЦПК суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власності шляхом виселення з житлового будинку відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено у судову палату з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.Е. Ємчук

З оригіналом вірно:

Суддя Рахівського районного суду: В.Е.Ємчук