Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 337/1253/16 Головуючий у 1 інстанції: Мурашова Н.А.
Провадження № 22-ц/778/3674/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позову зазначила, що 21.08.2007р. між нею та відповідачем було підписано кредитний договір КФ №175-07/Н, за яким передбачалось отримання нею кредиту в розмірі 23 тис. доларів США, надання якого згідно з п.1.1, 2.1, 2.1.2, 2.1.3 мало здійснюватися шляхом зарахування на поточний рахунок позичальника в іноземній валюті з позичкового рахунку, з подальшою обов'язковою видачею через касу банку. Однак, в порушення вищевказаних умов готівкова іноземна валюта не була видана з операційної каси банку з поточного рахунку фізичної особи, який взагалі їй не відкривався, дебатування його не здійснювалось, з позичкового на поточний рахунок кошти не перераховувались. Вказані кредитні кошти вона не отримувала, у зв'язку з чим кредитний договір залишається безготівковим зобов'язанням, і тому є недійсним.

Крім того, згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживачу у письмовій формі відомості, що стосуються особи кредитодавця, форм кредитування, орієнтовної сукупної вартості та вартості інших послуг, строку одержання кредиту та порядку його повернення тощо. Однак в порушення вказаних вимог закону при підписанні кредитного договору їй представниками Банку не було надано інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, про послугу, що є предметом договору, вартість послуг з оформлення договору, у зв'язку з чим вона була позбавлена можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання, чим порушені її права як споживача. Також вона вважає такі дії банку введенням споживача в обману щодо надання кредитних коштів в іноземній валюті.

У зв'язку з зазначеним, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір КФ №175-07/Н від 21.08.2007 року.

Рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18 липня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невірне дослідження доказів та їх оцінку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 63 від 20.03.2015р. розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» з 20.03.2015р., призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію Банку Славкіну М.А. (а.с. 66-67).

Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 213 від 22.02.2016р. продовжено строки процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до 19.03.2018р., продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Банку Славкіної М.А. (а.с. 68).

Судом встановлено, що 21.08.2007р. між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було підписано кредитний договір КФ №175-07/Н, згідно якого банк зобов'язувався надати позивачці кредит в розмірі 23 тис. доларів США на придбання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку на строк до 20.08.2014р. За користування кредитними коштами встановлена плата в розмірі 13% річних, при умові невиконання позичальником п. 2.7.1.2 та 2.7.1.3 цього договору - в розмірі 15% річних.

В позові ОСОБА_2 ставила питання про визнання його недійсним з підстав безгрошовості та порушення банком вимог ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо ненадання їй перед укладенням цього договору інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, про послугу, що є предметом договору, вартість послуг з оформлення договору, у зв'язку з чим позивач була позбавлена можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства у спосіб, визначений законом, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

В ході розгляду справи за клопотанням сторони позивача судом була призначена судово-економічна експертиза.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 260/261-16 від 28.03.2017р. в обсягу наданих на дослідження документів документально об'єктивно не підтверджується:

- надання Запорізькою філією ВАТ «ВіЕйБіБанк» та фактичне отримання ОСОБА_2 кредитних коштів в сумі 23 тис. доларів США по кредитному договору КФ №175-07/Н від

21.08.2007р.;

- відображення на відповідних рахунках і субрахунках за кредитним договором КФ №175-07/Н від 21.08.2007р. видача ОСОБА_2 кредитних коштів в сумі 23 тис. доларів США; - документальне оформлення операцій ПАТ «ВіЕйБіБанк» з фактичного надання кредиту ОСОБА_2 за кредитним договором КФ №175-07/Н від 21.08.2007р. та відображення цих операцій в регістрах бухгалтерського обліку Банку;

- погашення (внесення) ОСОБА_2 кредитних коштів по кредитному договору КФ №175-07/Н від 21.08.2007р.;

- визначені в кредитному договорі КФ №175-07/Н від 21.08.2007р. реальна процентна ставка 21,01% та сума подорожчання кредиту в розмірі 15 232,62грн.

Також вказаним висновком експертизи встановлено, що розмір щомісячного платежу не відповідає відсотковій ставці, що визначена в розмірі 13% річних (а.с. 126-163).

Відкидаючи висновки експертизи, суд вказував, що вони складені експертом в результаті дослідження того обсягу документів, які були надані відповідачем і перебувають в матеріалах даної справи. Разом з тим, експерту не були надані всі витребувані за його клопотанням документи у зв»язку з ліквідацію Банку, закриттям Запорізької філії, яка фактично і здійснювала видачу кредиту, та через втрату частини банківських документів. За таких обставин, суд вважав, що висновок експерта не можна вважати достовірним, повним та об'єктивним. Крім того, суд визнав, що висновки експертизи спростовуються сукупністю інших доказів, зібраних у справі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, в момент вчинення кредитного договору КФ №175-07/Н від 21.08.2007р. були дотримані вимоги ст. 203 ЦК України, оскільки він був укладений в письмовій формі, як це передбачено ст. 208 ЦК України, за взаємною згодою сторін та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору. Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, грошові кошти видані банком позичальнику та отримані нею, яка певний період часу здійснювала їх повернення.

Також суд визнав, що положення кредитного договору не містять будь-яких несправедливих умов, тобто таких, що тягнуть істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача, а інформація, передбачена положеннями ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», була надана позивачу в повному обсягу до підписання кредитного договору.

В апеляційній скарзі позивач наполягає на тому, що вказані висновки суду не відповідають наявним матеріалам справи, зокрема, висновку судово-економічної експертизи, який безпідставно був відкинутий судом першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При розгляді справи сторонами факт звернення ОСОБА_2 до відповідача з приводу отримання кредиту, факт підписання нею оспорюваного кредитного договору визнається і не оспорюється, у зв'язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.

Насамперед, позивач настоює на тому, що коштів за кредитним договором вона від банку не отримала, посилаючись на визначений кредитним договором порядок, який не дотримано банком, відсутність підтвердження цього факту первинними бухгалтерськими документами, що підтверджує висновок судово-економічної експертизи.

Встановлено, що порядок надання кредиту визначений в п. 2.1 договору, згідно з

яким кредит надається після відкриття позичальником поточного рахунку в гривнях, доларах

США в банку; укладання між позичальником та банком на умовах, запропонованих Банком, договору банківського рахунку. Кредит надається однією сумою в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 (в доларах США). Датою надання кредиту є дата зарахування банком кредитних коштів на поточний рахунок позичальника. Для облікових цілей банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1, який є обов'язковим для обліку руху сум, які позичальник повинен повернути банку.

Згідно з п. 2.5 кредитного договору позичальник зобов'язується щомісячно до дати, встановленої в Графіку, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням у сумі, не меншій суми чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів та інших плат, встановлених у Графіку. Погашення відповідної частини кредиту, сплата процентів та інших плат за його користування здійснюється відповідно до умов договору шляхом договірного списання банком коштів з поточного рахунку позичальника щомісяця в дату, зазначену в Графіку. Здійснюючи договірне списання коштів, банк оформлює відповідний меморіальний ордер.

25.11.2008р. між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору КФ №175-07/Н від 21.08.2007р., якою змінено розмір плати за користування кредитними коштами на 16,5 %, та визначено необхідність внесення змін до іпотечного договору (а.с. 60).

17.04.2009р. між сторонами укладено Додаткову угоду №2 до кредитного договору КФ №175-07/Н від 21.08.2007р., якою змінено п. 3.3.8.1 кредитного договору щодо укладання договорів страхування (а.с. 61).

17.04.2009р. між сторонами укладено Додаткову угоду №3 до кредитного договору КФ №175-07/Н від 21.08.2007р., якою змінено Графік погашення кредитної заборгованості у зв'язку з наміром позичальника скористатися послугою «Кредитні канікули» (а.с. 62).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази відкриття їй поточного рахунку, не мається меморіального ордеру, який доводить перерахування банком позичальнику суми безготівкового кредиту, та заяви клієнта про видачу готівки з поточного рахунку клієнта. Тобто не мається доказів надання банком та отримання позивачем кредитних коштів.

Дійсно, таких документів матеріали справи не містять, але ці докази не є єдиними у цій справі, якими можуть доводитись вказані обставини.

Так, укладенням між сторонами додаткових угод до кредитного договору спростовуються ствердження сторони позивача про неотримання кредитних коштів, оскільки сенсом їх укладення є саме продовження дії кредитного договору на нових умовах. Крім того, при неотриманні кредитних коштів у позичальника не може виникати прохання про надання їй «Кредитних канікул», у зв»язку з якими була підписана між сторонами у справі додаткова угода № 3.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2012р. у справі № 2/825/2/2012, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2012р. і, відповідно, набрало законної сили з 19.04.2012р., з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 солідарно стягнута заборгованість за кредитним договором КФ №175-07/Н від 21.08.2007р., яка виникла станом на 01.12.2010р. в загальному розмірі 18 674,43 доларів США, що еквівалентно 147 542,93грн. (а.с. 31).

Постановою державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя від 11.10.2012р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя (а.с. 32-33).

Тобто цим судовим рішенням вже відбулось стягнення коштів за цим же кредитним договором КФ №175-07/Н від 21.08.2007р., який у цій справі визнає недійсним ОСОБА_2

Зі змісту вказаного рішення слідує, що ОСОБА_2 в особі свого представника заперечувала проти позову з підстав неправильності нарахування банком суми заборгованості та безпідставного пред»явлення вимоги про дострокове повернення кредиту, але не з підстав неотримання кредитних коштів. Тобто заперечувати розмір заборгованості з підстав неправильності її визначення можливо лише при отриманні кредитних коштів, оскільки в протилежному випадку заборгованості не існує взагалі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У тій справі № 2/825/2/2012 встановлено, що банк виконав свої зобов»язання, надавши кредитні кошти ОСОБА_2 в сумі 23 000 доларів США, за які вона придбала земельну ділянку в АДРЕСА_1 яка була передана в іпотеку банку ( а.с. 31). Також встановлено, що ОСОБА_2 неналежним чином виконувала умови кредитного договору, маючи станом на 02.04.2008р. прострочену заборгованість в сумі 418,34 доларів США.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Карпенко В.Ю., заперечуючи ці обставини, зазначав, що земельну ділянку позивач придбала за свої кошти, що спростовується як вищезазначеними висновками суду у іншій цивільній справі, так і діями ОСОБА_2 з передачі придбаної земельної ділянки в іпотеку ВАТ «ВіЕйБі Банк» в день укладення кредитного договору та договору купівлі-продажу землі для забезпечення виконання зобов»язань за оспорюваним кредитним договором.

До того ж, такі ствердження адвокат Карпенко В.Ю. не тільки не підтвердив жодним доказом, але й не зазначив про наявність таких доказів.

Отже, факт та обставини отримання кредиту ОСОБА_2 за кредитним договором КФ №175-07/Н від 21.08.2007р. та часткове виконання нею його умов щодо здійснення платежів на його погашення і сплати процентів до 02.04.2008р. вже доведені у іншій цивільній справі та за положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказування при розгляді цієї справи. Та ці факти додатково підтверджуються іншими вищенаведеними доказами.

Що стосується неправомірного неприйняття судом до уваги в якості належного і допустимого доказу висновку судово-економічної експертизи, який апелянт вважає ключовим доказом, яка була призначена на підставі ухвали суду, то колегія погоджується в цій частині з висновком суду про те, що прийняти її неможливо через ненадання сторонами експерту за його клопотанням всього обсягу необхідних для проведення експертизи документів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім перекона-нням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджен-

ні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов»язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

З матеріалів справи видно, що, отримавши ухвалу суду про проведення судово-економічної експертизи та матеріали цієї цивільної справи, експерт заявив клопотання про надання додаткових, необхідних для проведення експертизи документів від ПАТ «ВіЕйБі Банк» та від ОСОБА_2 ( а.с. 113-114).

Проте, жодна із сторін вимог експерта не виконала та не надала запитуваних документів.

При цьому, судом встановлено, що таке клопотання відповідачем не виконано у зв»язку з втратою документів через ліквідацію Запорізької філії. Натомість, позивачем це клопотання також проігноровано, попри те, що у експерта мались матеріали справи, у яких міститься вищенаведене рішення суду, яким стягнута з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором, що свідчить про часткове виконання нею кредитного договору.

Тобто невиконання вимог експерта, на яке вказує апелянт в апеляційній скарзі, відбулось не лише з боку відповідача, а й з боку позивача.

Відтак, експертом дослідження було проведено по документам, які знаходились в матеріалах цивільної справи: кредитний договір та додатки до нього, рішення суду від 06.03.2012р., виконавчий лист, постанова про відкриття виконавчого провадження, додаткові угоди до кредитного договору, Генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій з додатком, заявка на отримання кредиту, розпорядження про видачу кредиту, виписка по особовому рахунку ( а.с. 8-15, 31-33, 58-59, 60-62, 72-74, 75-78, 79, 80-97).

Тому, надаючи відповіді на всі питання, експерт зазначав, що вони надаються на підставі об»єму досліджених документів. З перелічених вище документів, наданих експерту, і без його висновку видно, що вони не містять первинної бухгалтерської документації.

Апелянтом зазначається, що висновком експертизи не підтверджується видача кредиту

та його отримання позичальником, здійснення платежів позичальником, реальна процентна

ставка в розмірі 21,01 %, сума абсолютного подорожчання кредиту в розмірі 15 323,62 грн. Проте, при цьому апелянт не зважує на ті обставини, що експерт кожен з цих висновків обумовлює нечіткістю та неоднозначністю наданих на дослідження документів, не переведенням вихідних даних у єдину валюту, та ненаданням на дослідження додаткових документів.

Отже, суд в такому разі, оцінивши висновок експертизи у відповідності до положень ч. 6 ст. 147, 212 ЦПК України, правильно визнав, що цей висновок, зроблений на підставі обмеженого вищевказаного обсягу документів, не може бути повним та достовірним, а лише встановлює склавшуюся ситуацію у відповідності до наданих документів. Крім того, суд вказував, що цей висновок суперечить іншій сукупності доказів, а тому є неприйнятним.

Відтак, колегія визнає безпідставними доводи апелянта про те, що суд не вмотивував своїх висновків, відхиляючи висновки експертизи.

В апеляційній скарзі наголошується, що судом не було наведено, сукупності яких

доказів суперечить висновок експерта.

Але за усім текстом мотивувальної частини рішення видно, що суд проаналізував кожен довід, який позивач наводила як підставу для недійсності оспорюваного нею кредитного договору, та обґрунтував свої висновки щодо їх відхилення з посиланням на певні докази: пункт договору, додаткові угоди, рішення суду.

В скарзі ОСОБА_2 зазначається, що суд не запросив експерта для з»ясування його позиції стосовно виниклих питань, а також не призначив повторну чи додаткову експертизу, а увійшов в обговорення правильності документів фінансово-кредитних (банківських) операцій, для з»ясування яких потребуються спеціальні знання.

Однак, позивачем не враховано, що суд за правилами ст. 10 ЦПК України здійснює розгляд справ на засадах змагальності, яка полягає у рівних правах сторін у поданні доказів до суду. При цьому, суд не наділений правом ініціювати питання щодо збирання доказів, а лише сприяє у цьому сторонам, яким слід заявляти в процесі розгляду справи відповідні клопотання щодо створення доказової бази у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, журналів судового засідання, сторони у цій справі після надходження висновку судово-економічної експертизи клопотань про виклик експерта для його роз»яснення або про призначення повторної чи додаткової експертизи не заявляли, а тому посилання апелянта на такі упущення суду є неспроможними.

Скарга містить також доводи про неправильність висновків суду щодо досягнення згоди між сторонами кредитного договору про всі його істотні умови, в той час як відповідачем не надано доказів про надання позивачу перед його укладенням письмової інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору кредиту (перелік усіх витрат, пов»язаних з одержання кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги. Отже, порушення положень ч. 2, 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» вказують на недійсність договору, укладеного з такими порушеннями.

Такі доводи містила позовна заява, та суд досліджував і з»ясовував ці обставини, та відкинув їх як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( у ред. на час

укладення оспорюваного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору кредиту (перелік усіх витрат, пов»язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; строк, на який кредит може бути одержаний; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Вказані нормативні акти не містять, в який спосіб така інформація може бути надана споживачу, крім зазначення про її письмову форму та завчасний характер.

З цього приводу судом встановлено, що в пункті 5.9 кредитного договору сторони узгодили порядок повідомлення позичальника щодо інформації, визначеної ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», зазначивши, що підписанням цього договору позичальник стверджує про те, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку таку інформацію.

Додатковим підтвердженням щодо повного інформування позичальника про всі істотні умови договору свідчать положення, викладені в пункті 7.2, згідно з яким договір відображає повне розуміння сторонами предмету цього договору та інших питань, зазначених в ньому.

Тому, підписавши кредитний договір без застережень в цій частині, ОСОБА_2 фактично підтвердила, що передбачена ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» інформація їй була надана у письмовій формі до підписання кредитного договору.

В скарзі зазначається, що в договорі не узгоджено таку істотну умову як дату видачі

кредиту.

Але в пункті 1.2 кредитного договору зазначено, що кредитні кошти надаються для проведення розрахунку за договором купівлі-продажу від 21.08.2007р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, згідно з яким покупець придбаває у власність земельну ділянку в АДРЕСА_1. А тому наявність такого нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21.08.2007р. підтверджує проведення цих розрахунків, що також підтверджується договором іпотеки від 21.08.2007р. між ОСОБА_2 та банком з приводу передачі в іпотеку цієї земельної ділянки, що було б неможливим у випадку несплати банком коштів за договором купівлі-продажу. Одночасне укладення цих двох договорів підтверджується їх реєстрацією в реєстрі правочинів відповідно за №№ 2844та 2845.

Апелянтом в скарзі також наголошується на обмані її банком як споживача за споживчим кредитом, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є нечесною підприємницькою практикою, тому є підставою для визнання такого договору недійсним, але на ці обставини судом не звернуто уваги.

Дійсно, за змістом ч. 2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Обгрунтовуючи цей довід апеляційної скарги, апелянтом наводяться положення пунктів 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985р. № 39/248; Хартії захисту споживачів, схваленої Резолюцією Консультативної Ради Європи від 17 травня 1973р. № 543; Директив 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005р.; Директив 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 23.04.2008р., загальний зміст яких зводиться до того, що є неприпустимим при наданні товарів чи послуг споживачам, у тому числі у фінансовій галузі, допущення їх прямого чи опосередкованого обману.

Проте, пославшись на ці норми національного та міжнародного законодавства, сам апелянт не розкрив та не конкретизував, в чому полягає такий обман позивача ОСОБА_2 з боку відповідача під час укладення оспорюваного кредитного договору. Тому цей довід визнано колегією неспроможним, оскільки він носить суто декларативний характер.

Зазначення апелянтом про те, що експертним висновком встановлено, що за матеріалами справи не виявлено інформації про сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, а також детального розпису загальної вартості кредиту для споживача на момент підписання кредитного договору, не спростовує висновків суду про підтвердження самою ОСОБА_2, шляхом підписання договору без застережень, факту виконання банком п. 5.9 договору щодо надання їй такої інформації в письмовій формі.

Посилання апелянта на те, що банк переклав на споживача ризик щодо знецінення національної валюти України, спонукавши підписати завідомо вигідні для себе та невигідні для споживача умови, також є надуманими. Так, ОСОБА_2 не просто взяли в кредит грошові кошти, вона придбала за них цінний товар - земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку у екологічно чистій зоні Запорізької області, вартість якої на ринку нерухомості зростає пропорційно до зростання курсу валют.

Таким чином, колегією з»ясовано в ході апеляційного розгляду справи, що суд першої інстанції встановив, що кредитний договір містить детальний опис його предмету, порядку та умов надання кредитних коштів, їх повернення, прав та обов'язків сторін, їх відповідальність, строк дії договору, врегулювання спорів та інше. Отже, сторони передбачили усі істотні умови договору відповідно до вимог чинного на час його підписання законодавства, та дійшли згоди щодо усіх умов, на яких він був укладений. За зібраними у цій справі доказами суд правильно визнав, що з підстав, заявлених в позові, оспорюваний кредитний договір визнанню недійним не підлягає.

Беручи до уваги все вищевикладене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України вона підлягає відхи-

ленню із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 324 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Дата документу Справа №