АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Усика Г.І.,

секретар: Пузикова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Семенюка Павла Анатолійовича в інтересах Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, про визнання незаконними наказів, поновлення по роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/5395/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Васильєва Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Визнано незаконним та скасовано наказ Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України «Про звільнення ОСОБА_1» номер 36-к від 07 липня 2016 року, у відповідності до якого ОСОБА_1 в.о. завідувача відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки звільнено 07 липня 2016 року у зв'язку з порушенням встановлених правил прийняття на роботу за ст. 7 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з 07 липня 2016 року.

Стягнуто з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07 липня 2016 року по 28 лютого 2017 року в сумі 60 733,92 гривень з урахуванням індексів інфляції на час її виплати.

Стягнуто з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь держави судовий збір в сумі 911,00 гривень.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що відмова суду в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 10 розмірів мінімальної заробітної плати є необґрунтованою, оскільки з другого кварталу 2015 року підприємство не сплачувало йому заробітну плату, в лютому 2016 року незаконно відправило у відпустку без збереження заробітної плати, а в подальшому звільнило без законних на те підстав, що призвело до порушення його трудових прав та завдало моральних страждань. Вказує, що підстав для відправлення його у відпустку за власний рахунок не було, наказ №7-к від 18 лютого 2016 року є незаконним, а строк для звернення до суду за захистом порушеного права пропущений ним з поважних причин, оскільки він намагався захистити свої права шляхом звернення до чисельних державних органів.

Також, не погодившись з вищевказаним рішенням суду, Семенюк П.А. в інтересах Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати. Зазначає, що посади «виконуючий обов'язки завідувача відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки Науково-дослідного економічного інституту» не існує в штатному розписі Інституту. Покладення виконання таких обов'язків за своєю правовою природою є тимчасовим заходом, який передбачає виконання обов'язків у обмежений термін, а саме до моменту призначення органом управління на цю посаду працівника та укладання з ним відповідного контракту. Також зазначив, що прийняття на роботу наукових працівників здійснюється на основі конкурсного відбору, разом з тим, ОСОБА_1 в порушення норм чинного законодавства не проходив конкурсний відбір, що унеможливлює зайняття ним вищевказаної посади. Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 не призначався на посаду завідувача відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, контракт з ним не укладався, наказом НДЕІ №77-к від 02 вересня 2013 року на ОСОБА_1 покладено виконання обов'язки завідувача відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що Інститутом проведено розрахунок з позивачем при звільненні його на підставі статті 7 КЗпП України та виплачено останньому 11 721, 39 грн.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 подану ним апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити з наведених підстав, проти задоволення апеляційної скарги Семенюка П.А. в інтересах Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України заперечував.

Семенюк П.А. та Суховій О.В. в інтересах Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України апеляційну скаргу підтримали, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечували.

Представник Міністерства економічного розвитку і торгівлі України в судове засідання не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе провести розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Семенюка П.А. в інтересах Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 2006 року ОСОБА_1 працював в Науково-дослідному економічному інституті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (т.1, а.с.16-19, 21).

Наказом Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №77-К від 02 вересня 2013 року, ОСОБА_1 переведено на посаду в.о. завідувача відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки (т.1, а.с.28).

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №1489 від 23 листопада 2015 року «Про реорганізацію Науково-дослідного економічного інституту шляхом його перетворення» розпочато реорганізацію Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з державної установи в державне підприємство (т.1, а.с.50-52).

03 грудня 2015 року ОСОБА_1 попереджено про можливе наступне вивільнення з посади в.о. завідувача відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки за п.1 ст. 40 КЗпП України не раніше, ніж через два місці з дня попередження (т.1, а.с.29).

У встановлений строк ОСОБА_1 звільнено не було.

Разом з тим, 18 лютого 2016 року видано наказ №7-К «Про надання відпустки без збереження заробітної плати працівникам Науково-дослідного економічного інституту», згідно якого надано, зокрема, позивачу відпустку з 22 лютого 2016 року по 31 грудня 2016 року (т.1 а.с.30-32).

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №36-к від 07 липня 2016 року, ОСОБА_1, в.о. завідувача відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки, звільнено 07 липня 2016 року у зв'язку з порушенням встановлених правил прийняття на роботу, на підставі ст.7 КЗпП України та виплачено останньому компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 24 липня 2015 року по 21 лютого 2016 року (том І а.с.19, 34, 35).

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, в якому, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просив визнати незаконним наказ № 36-к від 07 липня 2016 року про звільнення його з посади за ст. 7 КЗпП України та скасувати цей наказ; поновити його на посаді завідувача відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за час перебування у відпустці без збереження заробітної плати з 22 лютого 2016 року по 07 липня 2016 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 липня 2016 року до часу постановлення судового рішення; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 10 розмірів мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи; визнати незаконним та скасувати наказ номер 7-к від 18 лютого 2016 року та стягнути середній заробіток за цей час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилався на те, що процес реорганізації Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України супроводжується значною кількістю порушень трудового законодавства.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині скасування наказу №36-к від 07 липня 2016 року, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню, та виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 фактично не прийнято на роботу на вказану посаду, а переведено у порядку ст. 33 КЗпП України на вказану посаду виконувача обов'язки за його згодою, він має бути відновлений на вказаній посаді, як незаконно звільнений. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період перебування у відпустці без збереження заробітної плати за період з 22 лютого по 07 липня 2016 року та визнання незаконним наказу №7-к від 18 лютого 2016 року, суд виходив з того, що у відповідності до вимог ст. 233 КЗпП України ОСОБА_1 пропущений тримісячний строк для звернення до суду з позовом, причини для поновлення строку відсутні. Крім того, у судовому засіданні позивачем не надано доказів на підтвердження вимог про стягнення моральної шкоди, а тому в цій частині позовних вимог також відмовлено.

Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Виходячи зі змісту частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Частиною 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході розгляду справи, наказом Науково-дослідного економічного інституту номер 11-к від 19 січня 2006 року, позивача 19 січня 2006 року зараховано на посаду старшого наукового співробітника сектора національних рахунків та міжгалузевих пропорцій відділу макроекономічного прогнозування, у порядку переведення з ВАТ Холод». Надалі він неодноразово був переведений виконуючим обов'язки на різні посади даного Інституту, зокрема, наказом 77-к від 02 вересня 2013 року позивача переведено на посаду виконуючого обов'язки завідуючого відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки з 02 вересня 2013 року.

03 грудня 2015 року на адресу позивача відповідачем було направлено попередження про можливе наступне вивільнення, згідно до якого ОСОБА_1 попереджено, що у зв'язку з реорганізацією Науково-дослідного економічного інституту відповідно до наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 23 листопада 2015 року номер 1489 «Про реорганізацію Науково-дослідного економічного інституту шляхом його перетворення» можливе наступне вивільнення з займаної посади не раніше, ніж через два місяці з дня попередження за п.1 ст.40 КЗпП України.

Разом з тим, 07 липня 2016 року наказом Науково-дослідного економічного інституту номер 36-к ОСОБА_1, виконуючого обов'язки завідувача відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки звільнено 07 липня 2016 року у зв'язку з порушенням встановлених правил прийняття на роботу ст.7 КЗпП України. Підставами для такого звільнення зазначено п.2 роз'яснення державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати та Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 29 грудня 1965 року номер 30/39 та стаття 6 Закону України від 13 грудня 1991 року номер 1977-ХП «Про наукову і науково-технічну діяльність».

У відповідності до ст. 7 КЗпП України, особливості регулювання праці осіб, які працюють в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами підвищеного ризику для здоров'я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у ст.ст. 37, 41цього ) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.

У відповідності до п. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року (зі змінами та доповненнями) вирішуючи справи про припинення трудового договору у зв'язку з порушенням правил прийняття на роботу, суди повинні враховувати, що звільнення з цих підстав може мати місце у випадках, коли відповідно до ст. 7 КЗпП України спеціальною нормою законодавства України передбачено обмеження на прийняття на роботу за певних умов (наприклад осіб, позбавлених вироком суду права займати певні посади або займатися певною діяльністю протягом визначено судом строку; пов'язаною з матеріальною відповідальністю осіб, що раніше засуджуватись за розкрадання, хабарництво і інші корисливі злочини, якщо судимість не знята і не погашена).

В ході розгляду справи встановлено, що позивача прийнято на постійну роботу 19 січня 2006 року на посаду старшого наукового співробітника сектора національних рахунків та міжгалузевих пропорцій відділу макроекономічного прогнозування у порядку перевезення з ВАТ Холод». Надалі він неодноразово був переведений на інші посади виконуючим обов'язки. Останнім наказом номер 77-к від 02 вересня 2013 року позивача було переведено на посаду виконуючого обов'язки завідуючого відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки з 02 вересня 2013 року, саме переведено, а не прийнято на посаду. Таким чином, у разі порушення з боку відповідача порядку переведення позивача на вказану посаду, позивач мав бути повернутий на ту посаду, яку він займав до переведення його на посаду, з якої його звільнено.

Крім того, щодо посилання відповідача на п.2 роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати та Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 29 грудня 1965 року номер 30/39 щодо того, що призначення працівника виконуючим обов'язків на вакантну посаду не допускається, слід зауважити наступне.

Вказане вище є можливим лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.33 КЗпП України, тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось позивачем в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, його переведено на посаду виконувача обов'язки завідуючого відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки за його згодою з 02 вересня 2013 року.

Вчинення запису до трудової книжки про тимчасове переведення працівника на іншу роботу Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року номер 58 не передбачено.

Разом з тим, всі записи про переведення ОСОБА_1 на посаду виконуючого обов'язки внесені в трудову книжку позивача.

У відповідності до вимог ст. 33 КЗпП України, після закінчення строку тимчасового переведення працівник має бути переведений на попередню (основну) посаду.

Однак законодавство не регламентує порядок такого переведення. Якщо в наказі про тимчасове переведення зазначено конкретний строк такого переведення, то згода працівника на поновлення його на основній посаді за трудовим договором не потрібна, оскільки така згода випливає зі змісту наказу про тимчасове переведення.

З матеріалів справи вбачається, що на вказаній посаді виконуючого обов'язки позивач працював майже три роки (з 02 вересня 2013 року до 07 липня 2016 року). Будь-який конкурсний відбір відповідачем не проводився.

Більш того, представник відповідача в ході розгляду справи взагалі не надав будь-яких доказів про те, що вказана посада передбачає конкурсний відбір при прийомі на роботу.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції пояснив, що прийом на роботу на конкурсній основі здійснюється лише на вакантну посаду, однак в штатному розписі Інституту такої посади, на яку переведено позивача, не було. Всі дії з переведення позивача приймало керівництво Інституту.

Втім, ні структури, ні затвердженого штатного розпису Інституту в судовому засіданні надано не було.

Враховуючи вищевикладені обставини, встановлені в ході судового розгляду, проаналізувавши вимоги діючого законодавства України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що така посада як «виконуючий обов'язки завідуючого відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки» не є вакантною посадою, а тому позивача незаконно звільнено з вказаної посади за ст.7 КЗпП України у зв'язку з порушенням встановлених правил прийняття на роботу.

Оскільки позивача фактично не прийнято на роботу на вказану посаду, а переведено у порядку ст. 33 КЗпП України на посаду виконуючого обов'язки за його згодою, його має бути поновлено на посаді, як незаконно звільненого.

Таким чином, доводи Семенюка П.А. в інтересах НДЕІ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України щодо того, що звільнення позивача відбулось в межах закону, а тому взагалі відсутні підстави для скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі, є необґрунтованими та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами Семенюка П.А. в частині того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про поновлення позивача на посаді «завідувача відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки Науково-дослідного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України», оскільки, як встановлено вище, позивача було незаконно звільнено саме з посади «виконуючий обов'язки завідуючого відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки», а тому і поновленню на роботі він підлягає саме на ту посаду, з якої його незаконно звільнили.

У відповідності до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік.

Як вбачається з довідки, наданої відповідачем в ході розгляду справи, середньомісячна заробітна плата позивача складає 7786,40 гривень, середньоденна - 389,32 гривні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 60733,92 гривень за 7 місяців 16 робочих днів, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення вказаної суми на користь позивача.

Щодо вимог ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу за період перебування у відпустці без збереження заробітної плати за період з 22 лютого по 07 липня 2016 року, визнання незаконним та скасування наказу номер 7-к від 18 лютого 2016 року «Про надання відпустки без збереження заробітної плати працівникам Науково-дослідного економічного інституту», суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.233 КЗпП України, крім іншого, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що він не звертався до суду раніше, оскільки вважав, що Національне антикорупційне бюро України та прокуратура, після його звернень, вирішать вищевказані питання. Крім того пояснив, що в цей період він не хворів та не перебував в лікарні.

Отже, з матеріалів даної справи вбачається, що звернення позивача до Міністерства соціальної політики про порушення його трудових прав відбулось 22 липня 2016 року (т.І, а.с.110-111), а тому позивачем пропущений визначений законом тримісячний строк для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу за період перебування у відпустці без збереження заробітної плати за період з 22 лютого по 07 липня 2016 року, визнання незаконним та скасування наказу номер 7-к від 18 лютого 2016 року «Про надання відпустки без збереження заробітної плати працівникам Науково-дослідного економічного інституту», поважні причини для його поновлення відсутні.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, в задоволенні яких суд першої інстанції відмовив у зв'язку з їх недоведеністю, колегія суддів не погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.

Виходячи зі змісту ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Згідно роз'яснень п.п.3,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробних стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Виходячи з положень матеріального Закону, з урахуванням роз'яснень Верховного Суду України, доводи ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача моральної шкоди є обгрунтованими, а тому враховуючи обсяг завданих позивачу моральних страждань, які є наслідком, перш за все, незаконного звільнення, а також прикладення додаткових зусиль для організації свого життя, з урахуванням вимог розумності та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне ухвалити нове рішення у цій частині, яким стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 3 000, 00 грн.

Інші доводи з приводу невідповідності судового рішення нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

З огляду на викладене та з урахуванням фактичних обставин справи, колегія суддів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України вважає за необхідне рішення суду змінити в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі щодо посади, на яку його поновлено.

Крім того, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 , 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Семенюка Павла Анатолійовича в інтересах Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі змінити в частині посади, на яку поновлено позивача, та вважати ОСОБА_1 поновленим на посаду «В.о. завідувача відділу енергетичної політики та енергетичної безпеки Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України».

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (ідентифікаційний код юридичної особи 02736403) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на відшкодування моральної шкоди 3 000 (три тисячі), 00 гривень.

Стягнути з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (ідентифікаційний код юридичної особи 02736403) в дохід держави судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок), 00 гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

Г.І. Усик