АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника відповідача Циганенка Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління державної казначейської служби України у Київській області на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області та просив стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача 141 354,58 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2017 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 141 354,58 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у вигляді інфляційних виплат.

Справа № 757/45928/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6355/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Васильєва Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.
В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, не оскаржуючи розмір стягнутої суми, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що позивачем не наведено жодного доказу незаконного рішення, дії чи бездіяльності відповідача або порушення останнім норм Законодавства України відносно позивача та нанесення йому шкоди. Зазначило, що відповідач 1 в жодних правовідносинах з позивачем не перебував, його законних прав та інтересів не порушував. Вказало, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області проводить видатки через систему електронних платежів в межах встановленого ліміту технічного рахунку та підкріплень наданих Державною казначейською службою України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про неправомірність дій відповідача доведені в судовому засіданні. Бездіяльність ГУ ДКСУ в Київській області полягає в несвоєчасному перерахуванні позивачу грошових коштів, є порушенням права останнього на володіння, користування та розпорядження його власністю, у результаті чого було завдано шкоду у вигляді знецінення грошових коштів (інфляції).

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 31.10.2013 та додатковим рішенням від 21.11.2013 у справі № 22-ц/796/11504/2013 вирішено витребувати у Головного управління Міндоходів у Київській області, що є правонаступником Державної податкової адміністрації в Київській області, грошові кошти в розмір 1 567 722, 00 гривень та повернути їх ОСОБА_2 (а. с. 3-7). З листа Головного управління ДФС у Київській області від 10.02.2015 № 244/14/10-36-09-00-01 вбачається, що 03.11.2014 платіжне доручення № 551 на виплату ОСОБА_2 грошових коштів на загальну суму 1 567 722,00 грн. було передано до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області (а. с. 8). Разом з тим, ГУ ДКСУ в Київській області повністю виконало вказане платіжне доручення лише 12.02.2015 (а. с. 9). У період з 03.11.2014 по 12.02.2015 відбулося тривале зростання загального рівня цін, що призвело до зниження купівельної спроможності грошей. В зв'язку з наведеними обставинами позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як вбачається зстатті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов'язковість рішень суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено обов'язковість виконання судових рішень. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що рішення суду підлягає обов'язковому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Видатки бюджетних установ, щодо яких прийнято рішення про накладення на них арешту, дозволяється здійснювати в частині видатків, якістаттею 55 цього Кодексу визначено як захищені, у разі зазначення про це у судовому рішенні.

Центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України є Державна казначейська служба України (Казначейство України) (п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011).

Згідно із пп. 5 п. 4 наведеного Положення, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

За ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні їх повноважень.

Відповідно до ч. 1ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За ст.ст.1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади чи його посадової або службової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб.

Необхідною умовою для відшкодування шкоди, завданої невиконанням рішення суду, є наявність у боржника майна, присудженого до передачі за рішенням, чи достатнього для звернення стягнення та сплати присудженої суми, на момент відкриття чи перебігу виконавчого провадження. Держава не несе відповідальності за стягнення за виконавчим документом, якщо виконати рішення було об'єктивно не можливо через відсутність у боржника майна. Тягар доведення наявності майна покладається на стягувача.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 31.10.2013 та додатковим рішенням від 21.11.2013 у справі № 22-ц/796/11504/2013 вирішено витребувати у Головного управління Міндоходів у Київській області, що є правонаступником Державної податкової адміністрації в Київській області, грошові кошти в розмір 1 567 722, 00 гривень та повернути їх ОСОБА_2 (а. с. 3-7). З листа Головного управління ДФС у Київській області від 10.02.2015 № 244/14/10-36-09-00-01 вбачається, що 03.11.2014 платіжне доручення № 551 на виплату ОСОБА_2 грошових коштів на загальну суму 1 567 722,00 грн. було передано до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області (а. с. 8), а лише 12.02.2015 ГУ ДКСУ в Київській області повністю виконало вказане платіжне доручення (а. с. 9).

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між ними.

Частини 2, 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачають, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені законом «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду; перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Матеріали справи свідчать, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області не виконувало рішення суду значний проміжок часу за наявності коштів для його виконання, та за даний період відбулося зростання загального рівня цін, що призвело до зниження купівельної спроможності грошей.

Представник відповідача на запитання колегії суддів про наявність кошторису, на підставі якого можливо було зробити висновки про відсутність на рахунках коштів для виплати вищезгаданої заборгованості, пояснив, що відповідач не може надати суду такі документи у зв'язку з їх відсутністю внаслідок втрати.

Враховуючи вищевикладене та те, що судом першої інстанції було встановлено неправомірні дії відповідача щодо несвоєчасного перерахування позивачу грошових коштів, колегія суддів вважає висновки суду про задоволення позову правильними.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин Конституції України, оскільки Європейський суд зобов'язує при розгляді справи з'ясовувати, чи відповідає національний закон включно загальним принципам, які сформульовані чи випливають з положень конвенції, на чому наголошено, зокрема, у справі «Вінтерверп проти Нідерландів».

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів нанесення відповідачем йому шкоди є необґрунтованими, враховуючи вищевикладене.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області проводить видатки в межах встановленого ліміту технічного рахунку та підкріплень наданих Державною казначейською службою України також не знайшло свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, оскільки матеріали справи свідчать, що необхідні кошти для виконання рішення суду було передано до відповідача 1, однак своєчасно з моменту находження не виплачені позивачу.

Зазначене підтвердив представник відповідача 1 при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Отже, висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління державної казначейської служби України у Київській області відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк