РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року Київський районний суд м.Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів на свою користь суму заборгованості за договором позики грошових коштів від 01.03.2011 року у вигляді встановленого індексу інфляції за період прострочення з 02.09.2012 року по 01.07.2017 року у сумі по 105 110,46 грн. з кожного, та три проценти річних від простроченої суми за період з 02.09.2012 року по 31.07.2017 року у сумі по 17 835,80 грн. з кожного, та стягнути судові витрати. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 01.03.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики грошових коштів, згідно якого ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_4 суму коштів у розмірі 27 000 доларів США, що на час передачі за курсом НБУ складало 215 811 грн. на строк до 01.09.2012 року з процентною компенсацією суми грошових коштів у розмірі 3000 дол. США. Протягом періоду, на який передані грошові кошти у борг помер 16.03.2012 року ОСОБА_5 та 07.05.2012 року помер ОСОБА_4, однак зобовязання за договором позики залишились не виконаними. Позивач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4, а відповідачі після смерті ОСОБА_5 29.11.2012 року позивач звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення з відповідачів коштів за вказаним договором позики, за результатом розгляду якого 25.09.2014 року було прийнято рішення, згідно якого стягнуто на користь позивача з відповідачів кошти в розмірі по 121 095,00 грн. з кожного. Вказане рішення було оскаржено в апеляційному та касаційному порядку, та ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12.04.2017 року вказане рішення суду від 25.09.2014 року залишено без змін. Виконавчі листи були предявлені до виконання 29.05.2017 року, однак зобовязання залишається невиконаним. Позивач в порядку ст. 625 ч.2 ЦК України, просить стягнути з відповідачів 3% річних від простроченої суми за договором позики за період з 02.09.2012 року по 31.07.2017 року в розмірі 35 671,60 грн., та індекс інфляції за період з 01.09.2012 року по 01.07.2017 року в розмірі 210 220,92 грн.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що інфляційні витрати не нараховуються у звязку з укладенням договору позики в доларах США, спадкоємці є боржниками перед кредитором лише в межах вартості майна, одержаного у спадщину, та просив застосувати строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.

Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.

Судом встановлено, що 01 березня 2011 року ОСОБА_5 взяв в борг у ОСОБА_4 27 000 доларів США, які зобов'язався повернути в термін до 01 вересня 2012 року та виплатити ОСОБА_4 компенсацію за користування грошима в розмірі 3000 доларів США. На підтвердження своїх зобов'язань ОСОБА_5 видав ОСОБА_4 надруковану та власноручно підписану ним розписку. За життя 13 січня 2009 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно з яким заповів позивачу все своє майно. 07.05.2012 року ОСОБА_4 помер, після смерті якого позивач прийняла спадщину шляхом подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. 16.03.2012 року ОСОБА_5 помер.

Спадкоємцями ОСОБА_5 за заповітом є відповідачі, які прийняли спадщину після смерті спадкодавця та отримали в нотаріальній конторі свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, кожний на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з ч. 2 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги щодо спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкодавців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги.

Частиною 4 ст. 1281 ЦК України передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Частиною 1 ст. 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Позивач звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до відповідачів про стягнення грошових коштів за вказаним договором позики.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року позов ОСОБА_1 було задоволено, та стягнуто з відповідачів на її користь з кожного з них по 121095,00 грн. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.11.2014 року вказане рішення суду було скасоване, та в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2015 року рішення апеляційного суду Харківської області було скасоване та справу було передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12.04.2017 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року було залишено без змін.

За даним рішенням суду позивачем були отримані виконавчі листи, які були предявлені до виконання. На даний час вказане рішення суду не виконане в повному обсязі, сума боргу складає 242 190,00 грн.

Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Тому посилання представника відповідача що зобовязання не можуть виникати з рішення суду не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та є необгрунтованими.

Оскільки, відповідачі прострочили повернення суми позики та з урахуванням того, що в судовому засіданні встановлено, і не заперечується представниками сторін, що сума боргу відповідачів на даний час перед позивачем становить 242 190,00 грн., то таким чином, відповідно до приписів статті 625 ЦК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми, яка у загальному розмірі становить 20 105,09 грн. (за 1010 днів) за період з 25.09.2014 року по 01.07.2017 року та інфляційних витрат в розмірі 168 725 грн. 70 коп. за період з 25.09.2014 року по 01.07.2017 року.

З огляду на зазначене, суд, установивши, що рішенням суду з відповідачів на користь позивача стягнуто грошову суму в розмірі 242 190 грн. і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, тому доходить обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов'язань, які відповідачі належним чином не виконують, що дає підстави для стягнення на користь позивачки інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржники зобов'язані відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. Посилання представника відповідача щодо того, що інфляційні витрати не нараховується оскільки зобовязання було визначене в іноземній валюті суд вважає необгрунтованим, оскільки рішенням суду від 25.09.2014 року грошові кошти було стягнуто в національній валюті гривні, та нарахування 3% річних та інфляційних витрат здійснюється на суму 242 190 грн. Що стосується періоду нарахування 3% річних та інфляційних витрат, то позивач нараховує їх з дати складання розписки, що на думку суду є необгрунтованим, оскільки дані грошові зобовязання виникли з рішення суду, та позивач в своєму позові розраховує 3% річних по 31.07.2017 року, то також суд вважає необгрунтованим, оскільки позов був наданий до суду 28.07.2017 року, а тому суд здійснює нарахування 3% до 01.07.2017 року.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з відповідачів за період з 25.09.2014 року по 01.07.2017 року трьох відсотків річних в розмірі 20 105 грн. 09 коп. та інфляційних витрат в розмірі 168 725 грн. 70 коп.,

в іншій частині слід відмовити за наведених вище підстав. Що стосується строків позовної давності, то суд вважає, що підстав для їх застосування у звязку з наведеним немає, оскільки суд стягує вказані кошти за період з 25.09.2014 року по 01.07.2017 року, тобто в межах строків позовної давності. А посилання представника відповідача, що відповідачі відповідають перед кредитором лише в межах вартості отриманого майна, то до суду не надано належних доказів, що стягнуті суми перевищують вартість успадкованого майна.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні

судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212, 218, 223, 224-226, 294 ЦПК України, ст.ст. 204, 525, 625, 1046, 1047 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за період з 25.09.2014 року по 01.07.2017 року три відсотки річних в розмірі 20 105 грн. 09 коп. та інфляційні витрати в розмірі 168 725 грн. 70 коп., а всього 188 830 (сто вісімдесят вісім тисяч вісімсот тридцять) гривень 79 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1888 грн. 83 коп., тобто по 944 грн. 42 коп. з кожного.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Головуючий -