Справа № 570/1006/16-ц
Номер провадження 2/570/102/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) цивільну справу за позовом ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", треті особи: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_5, Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" про визнання іпотечного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

покликаючись на неналежне укладення договору іпотеки, позивач у поданій до суду 11 лютого 2016 року позовній заяві просить визнати даний договір недійсним та застосувати наслідки його недійсності.

В аргументацію своїх вимог покликається на те, що предмет іпотеки не міг ним бути, тому відсутність істотної умови договору - предмету іпотеки є підставою для визнання вказанного договору недійсним з моменту укладення. В іпотеку передане самочинне будівництво, що не є нерухомим майном, тому земельна ділянка також не могла бути передана в іпотеку. Позивач не була стороною кредитного договору, не володіє спеціальними знаннями в галузі права, тому дійсно подала даний позов лише після звернення банку з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, але треті особи: нотаріус та банк до суду не з»явилися, про причини неявки не повідомили. Зважаючи на те, що їх явку не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку учасників судового розгляду, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності вказаних осіб.

Позивач позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. По суті справи показала, що, коли батько брав кредит під заставу їх з батьком будинку, житло було повністю побудоване, всіма документами займався саме батько, вона лише брала довідку з РОБТІ.

Її представник ОСОБА_2, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що кредит брався на споживчі цілі, а в іпотеку банк взяв житло, що придбане боржником та позивачем раніше і не за кредитні кошти. При укладенні даного договору наявні численні порушення саме нотаріуса, яка не мала права його посвідчувати. Рішення сільської ради про надання дозволу на добудову веранди не може ототожнюватися із правовстановлюючим документом чи бути підставою для узаконення реконструкції будівлі. За таких умов предмет іпотеки є самочинним будівництвом, на нього не може на даний час бути звернене стягнення, а отже і не міг бути предметом іпотеки. Для передачі житлового будинку в іпотеку необхідно було, крім одержаного дозволу на будівництво, виготовити технічну документацію на об"єкт реконструцкції /робочий проект/, одержати дозвіл на проведення будівельних робіт, прийняти реконструйованийоб"єкт в експлуатацію, оформити свідоцтво про право власності та зареєструвати відповідне правло у БТІ. Цього власниками будинку зроблено не було, а банк незаконно взяв таке майно в іпотеку.

Третя особа ОСОБА_3 позов визнає, оскільки як співвласник вказаного житла вважає, що банк не мав права давати йому гроші. Йому терміново потрібні були гроші купити «фуру» і банк погодився на його умови, попросивши лише поручителів та іпотеку, що він і зробив.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнав через його безпідставність та необґрунтованість, позивачем не наведено жодного належного та допустимого доказу для доведення тих обставин, на які він посилається. Заява про застосування позовної давності не є визнання безпідставного позову відповідачем, а подана за вказівкою Фонду гарантування вкладів. Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні. Воля сторін договору була спрямована саме на укладення даного договору. Позивач була стороною договору, а її юридична необізнаність, на яку вказує її представник. не є підставою задоволення позову. Якщо у позивача є претензії до РОБТІ або нотаруса, то вони не можуть бути підставою для визнання недійсним оспорюваного договору.

Суб"єктивна позиція позивача повністю спростовується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно, виданим КП "РОБТІ" за № 18448054 від 10 квітня 2008 року, з якої чітко вбачається, що на момент укладення оспорюваного договору в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно відображена якраз збільшена площа предмету іпотеки.

Вважає, що подача даного позову є спробою позивача та третьої особи як боржника ухилитися від виконання зобов"язань за кредитним договором.

Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою, їм відомі права, передбачені ЦПК України.

Матеріалами цивільної справи підтверджено, що 04 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1701/0608/88-066, згідно якого позичальнику надано кредит у сумі 65 000 доларів США з кінцевим строком погашення до 03 червня 2024 року зі сплатою 11.8 % річних. Договором від 07 жовтня 2008 року внесенні доповнення до вказанного договору.

04 червня 2008 року між кредитором, третьою особою-боржником, який є співвласником майна, та позивачем-іншим співвласником укладено оспорюваний іпотечний договір, згідно якого в іпотеку передано нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 91 кв.м, житловою площею 43.4 кв.м. з надвірними будівлями по вул.Садова, 7 в с.Біла криниця Рівненського району Рівненської області та земельні ділянки площею 0.25 га та 0.299 га. за вказаною адресою. Житловий будинок належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2003 року.

Площа будинку збільшена: житлова на 132 кв.м, загальна на 17 кв.м. згідно рішення виконкому Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області № 57 від 31 березня 2008 року. Поштована адреса змінена з Садової 5 на Садову 7 згідно рішення цієї ж ради № 105 від 27 травня 2003 року. Збільшення площі зумовлено проведенням добудови до моменту укладення оспорюваного договору.

25 травня 2012 року між первинним кредитором та позивачем укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами.

Відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком /ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»/.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України сенс цивільно-правового договору як правової форми узгодження волі сторін, спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов»язків. Договори укладаються на власний розсуд сторін з врахуванням вимог законодавства. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, що включає в себе вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права і обов»язки учасників, право громадян та інших суб»єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які відносини, у можливості особи вільно обирати контрагента.

П.1 ч.1 ст.512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва, при цьому відбувається заміна кредитора. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). За загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів.

У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні справи суд відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, в якій зазначено, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані із його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.4-8 своєї постанови від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику у справах про визнанння правочинів недійсними", судам відповідно до ст.115 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. У відповідності до п.7 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

В справі встановлено, що боржник з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, отримавши разом з позивачем від банку всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, що відповідає ст.ст.19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Такі висновки узгоджуються з роз'ясненнями, наданими судам у п.п.10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та обов'язковою для застосування правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові № 6-7цс11 від 21 березня 2011 року (ст.360-7 ЦПК України).

Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору. Іпотекодавці усвідомлювали і гарантували, що умови цього договору їм зрозумілі, відповідають їх інтересам, є розумними та справедливими; вони не знаходяться під впливом омани, обману; сторони погодили, що з укладанням договору досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним. Третя особа на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови протягом тривалого часу, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача і свідчить про добровільне волевиявлення сторін і про погодження ними усіх його умов. Жодних претензій до банку з приводу його умов або укладення договору з порушеннями вимог закону, до звернення банку з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не було.

Сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду. Воля сторін в оспорюваному правочині спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені саме укладеним правочином, а позивач разом з боржником прийняли на себе обов'язки іпотекодавця по кредитному договору. Тобто обрана сторонами в оспорюваному договору правова конструкція оформлення цивільно-правових відносин між ними відповідала їхнім дійсним прагненням, оскільки вони уклали саме договір іпотеки, а один з іпотекодавців і кредитний договір і і саме його виконував, що абсолютно задовольняло сторони протягом тривалого часу, не надавало жодних переваг у договірних відносинах будь-кому в оцінці їхнього правового статусу та належних прав.

Та обставина, що позивач після укладення договору і тривалого часу його виконання боржником-її батьком змінила свою думку щодо відповідності змісту договору вимогам Закону та її інтересам, не може бути підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, бо у момент укладення договору сторонами чи іншими учасниками цивільного процесу не вчинялись будь-які навмисні протиправні дії.

Оспорюваний договір відповідає вимогам ст.203 ЦК України та при його укладенні між ПАТ "Сведбанк" і ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в повній мірі дотримані всі законодавчо встановлені вимоги щодо його дійсності. Оформлюючи відступлення права вимоги, сторони не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, а тому до відповідача перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Укладаючи оспорюваний договір, позивач усвідомлював та підтвердив, що умови договору для нього зрозумілі, справедливі та відповідають його інтересам, що не суперечить ст.627 ЦК України, тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Позивачем не надано будь-яких доказів на спростування заперечень, наданих відповідачем і у суду немає підстав вважати обставини, викладені у них, такими, що не відповідають дійсності.Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо порушення відповідачем чинного законодавства України. Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін. Визначений ними спосіб по суті спір не вирішує та порушує інтереси учасників цивільного процесу. Навіть наявність помилки, на яку покликається позивач, може свідчити про можливість внесення змін до договору, але аж ніяк про наявність підстав для визнання договору забезпечення недійсним в цілому.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у цивільному позові ОСОБА_1 третя особа ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"треті особи: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_5, Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" про визнання іпотечного договору недійсним.

Повне судове рішення виготовлено 10 липня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які не були присутні при цьому, отримання його копії.

Суддя: Кушнір Н.В.