АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Кулянди М. І.

суддів: Лисака І.Н., Половінкіної Н.Ю.

секретар Конецька Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Сокирянської міської ради Чернівецької області, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2017 року,

встановила:

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом.

Посилалася на те, що 08 листопада 2000 року між нею ОСОБА_5 (після реєстрації шлюбі - ОСОБА_1) та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться АДРЕСА_1.

25 серпня 2004 року позивачці було надано дозвіл на добудову до належної їй квартири, розміром 5х4 м. та зобов'язано на протязі місяця замовити архітектурно-будівельний паспорт та проект на об`єкт будівництва.

Вважала, що на час отримання дозволу чинним законодавством України не було передбачено виділення в установленому законом порядку земельної ділянки під добудову до житлового будинку.

13 жовтня 2010 року районною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю було надано дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт №134.

№ 22ц/794/1326/17 р. Головуючий у 1 інстанції Побережна О.Д.

Категорія 6 Доповідач Кулянда М.І.

Вказувала, що під час проведення будівельних робіт були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми, а з початку будівництва, жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб даним будівництвом.

У травні 2016 року позивачка, з метою введення завершеного будівництва в експлуатацію, зверталася до Сокирянської міської ради Чернівецької області із заявою щодо можливості оформлення земельної ділянки під здійснену добудову. Однак, їй було відмовлено, в зв'язку з тим, що інші співвласники житлового багатоквартирного будинку відмовляються оформляти право власності на земельну ділянку, мотивуючи тим, що після оформлення права власності необхідно буде нести витрати по сплаті земельного податку.

Просила суд, визнати за нею право власності на нерухомий об`єкт, який необхідно ввести в експлуатацію: кухню, площею 11,5 кв.м. та вбиральню (поєднану), площею 5,50 кв.м., розташованих АДРЕСА_1.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає, що судом винесено необґрунтоване і незаконне рішення, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити її позовні вимоги повністю.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачці ОСОБА_1 на час надання дозволу на добудову відповідачем не було відведено земельну ділянку, а також не надано земельної ділянки у встановленому законом порядку під уже проведену нею добудову.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним і грунтується на нормах матеріального та процесуального права, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Згідно з частини 1 статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до частини 3 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що позивачці, згідно договору купівлі-продажу серії АВН №958619 нотаріально посвідченого 08 листопада 2000 року та зареєстрованого 09 листопада 2000 року в Чернівецькому обласному БТІ належить на праві приватної власності однокімнатна квартири, загальною площею 47,8 кв. м., житловою площею 22,8 кв .м., яка розташована АДРЕСА_1.

Відповідно до копії технічного паспорта вказана квартира мала загальну площу 47,8 кв.м., розташована на першому поверсі одноповерхового багатоквартирного будинку та складалася з однієї кімнати житловою площею 22,8 кв.м., кухні, площею13,8 кв.м. та коридору, площею 11,2 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Сокирянської міської ради Чернівецької області № 191 від 25 червня 2004 року позивачці було надано дозвіл на добудову до квартири АДРЕСА_1 розміром 5х4 м.

У 2004 році Сокирянським районним проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро на дану добудову було виготовлено архітектурно-будівельний паспорт №75/04.

13 жовтня 2014 року районною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Сокирянської районної державної адміністрації позивачці було надано дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт з добудови до житлового будинку АДРЕСА_1, площею 24,4 кв.м., відповідно до проектної документації узгодженої та зареєстрованої за №75/04 від 22 вересня 2004 року Сокирянським архітектурно-планувальним бюро.

Після добудови, квартира має загальну площу 65,2 кв.м., розташована на першому поверсі одноповерхового багатоквартирного будинку та складається з 2-х кімнат, житловою площею 37,10 кв.м. (у т.ч. перша кімната 13,8 кв.м., друга кімната 23,3 кв.м.), кухня, площею11,5 кв.м. та коридор 11,1 кв.м., тобто до квартири на земельній ділянці здійснено добудову, площею 17,4 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорта на квартиру.

04 травня 2016 року за вих. № 01-07/660 головою Сокирянської міської ради Чернівецької області Равликом В.М позиваці ОСОБА_1 було надано письмове роз`яснення на її усне звернення щодо можливості оформлення земельної ділянки під зазначену добудову, зокрема, що відповідно до положень ст.ст. 89, 118, 122 Земельного кодексу України приватизація земельної ділянки співвласникам житлового будинку можлива за умови звернення всіх співвласників будинку до міської ради з відповідним клопотанням та копією правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності на будинок.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначається через сукупність його основних ознак, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визнаний самочинним, зокрема якщо такий об'єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно із частиною третьою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (будівництва відповідного об'єкта), незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України; далі - ЗК України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, наданої для цієї мети іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 9 листопада 2016 року № 6-1403 цс 16 .

Враховуючи зазначені вище обставини слід зробити висновок про те, що позивачка на момент звернення до суду з позовом не набула право власності або право користування земельною ділянкою на якій розташоване спірне самочинне будівництво.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог статті 121 ЦПК залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками, передбаченими частиною другою статті 121 ЦПК.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка не надала суду доказів того, що вона зверталася до компетентного державного органу із заявою про прийняття спірного нерухомого майна до експлуатації і такий орган приймав рішення з цього питання.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позов ОСОБА_1 є безпідставним та задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом не застосовано норму статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини. Однак, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до національного законодавства та з дотриманням вимог статті 1 Першого протоколу. В зв'язку із самочинним будівництвом (добудовою) до квартири, апелянт не може розраховувати на «законне сподівання» щодо отримання можливості ефективно здійснити майнове право, так як об'єкта речового права у вигляді нерухомого майна в позивачки не виникло.

Помилковими є посилання апелянта на те, що суд не врахував, що збудована позивачем добудова до належної їй квартири, яка розташована на земельній ділянці, на яку у останньої виникло право власності одночасно із виникненням права власності на зведенні на земельній ділянці об'єкти, оскільки у встановленому законом порядку позивачці не надано земельної ділянки під самочинно збудовану добудову до квартири.

Необґрунтованими є доводи позивачки що вона використала всі можливості щодо захисту своїх прав в позасудовому порядку, оскільки судом встановлено, що позивачка не надала суду доказів того, що вона зверталася до компетентного державного органу із заявою про прийняття спірного нерухомого майна до експлуатації і такий орган приймав рішення з цього питання.

Інші доводи апелянта не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) М.І.Кулянда

Судді (підпис) І.Н. Лисак

(підпис) Н.Ю. Половінкіна

З оригіналом згідно М.І.Кулянда