Справа №647/2554/17
Провадження № 2/647/876/2017
23.11.2017 року Бериславський районний суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Кириленко М.О.,
за участю секретаря Пелюховської Л.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Бериславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2011 року є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3 -колишні власники квартири, які у квартирі не проживають. Просила суд визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.
В судове засідання від представник позивача адвоката Краснової І.В. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, підтримала позовні вимоги, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Враховуючи письмову згоду представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.07.2011 року є власником квартири АДРЕСА_1.
У зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, але в квартирі не проживають, що підтверджується актом від 03.10.2017 року.
Відповідно до умов п. 4.1.5 договору купівлі-продажу ОСОБА_2, ОСОБА_3 зобов'язалися знятися з реєстрації у квартирі протягом трьох місяців з моменту нотаріального посвідчення зазначеного договору, тобто у строк до 05.10.2011 року, але свої зобов'язанні не виконали.
Таким чином, суд приходить до висновку, що наявність реєстрації ОСОБА_2, ОСОБА_3 позбавляє права позивача, як власника квартири, у повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю.
Таким чином, враховуючи викладені обставини справи та вимоги закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення ОСОБА_2, ОСОБА_3 права користування квартирою АДРЕСА_1 є законними та обґрунтованими у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню.
Підстав для відмови в задоволенні позову у суду не має.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218, 226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 права користування квартирою АДРЕСА_1.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Бериславський районний суд Херсонської області, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя М.О.Кириленко