Справа № 307/1450/17
Провадження № 2/307/994/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2017 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Тиводар В.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника Углянської сільської ради ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тячів цивільну справу за ОСОБА_3 до Углянської сільської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що йому на підставі свідоцтва про право приватної власності СТВ 012463 від 04.08.2015 р. належить земельна ділянка з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, в с. Груники 426.

На вказаній земельній ділянці він збував садовий будинок капітального будівництва, але без відповідного дозволу на будівництво та будівельного паспорту.

Тячівським РПТІ виготовлено технічний паспорт на самовільно збудований садовий будинок.

З висновку начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури головного архітектора Тячівського району ОСОБА_4 вбачається, що вказаний будинок побудований без порушення будівельних норм і правил на земельній ділянці відведеній під індивідуальне садівництво.

Він звертався до управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області щодо прийняття в експлуатацію вказаного садового будинку, але йому було відмовлено, у звязку з тим, що будинок був збудований без дозвільних документів та запропоновано визнати право власності на збудований обєкт на підставі рішення суду.

Оскільки одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права просить визнати за ним право власності на садовий будинок № 426 у с. Груники, Тячівського району.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник Углянської сільської ради у судовому засіданні вирішення спору залишив на розсуд суду.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 цього ж кодексу передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 57-59 доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У статті 64 ЦПК вказано, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.08.2015 р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0.12 га. для індивідуально садівництва, в урочищі "Підгруники" у с. Угля.

На вищевказаній земельній ділянці позивачем було побудовано будинок, якому відповідно до технічного паспорту надано статус садового.

З експлікації вбачається, що будинок № 426 у с. Груники, складається з ганку площею 9.1 м.кв., тамбуру - 4.3 м.кв., коридору 19.2 м.кв., приміщення 13.8 м.кв., приміщення - 6.2 м.кв., приміщення - 1.3 м.кв., приміщення 3.3 м.кв., приміщення - 17.2 м.кв., приміщення - 36.5 м.кв., приміщення 7.4 м.кв., приміщення - 16.3 м.кв., приміщення 14.9 м.кв., приміщення 15.8 м.кв. та тераси 19.3 м.кв. Загальна площа будинку 156.2 м.кв.

Відповідно до п.п. 3.41 розділу ІІІ ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» садовий будинок будiвля для літнього (сезонного) використання, яка в питаннях нормування площі забудови, зовнiшнiх конструкцій та інженерного обладнання не вiдповiдає нормативам, установленим для житлових будинків.

Згідно п. 2.2 інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна» одноквартирний (садибний) житловий будинок складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень. Характерними допоміжними приміщеннями будинків є: передпокій, кухня, коридор, веранда, вбиральня, комора, приміщення для автономної системи опалення, пральня тощо.

Таким чином, одна із основних відмінностей садового та житлового будинків це їхнє цільове використання: садовий будинок призначений для сезонного використання, а житловий для цілорічного проживання.

Механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів визначено у порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України

від 8 вересня 2015 р. № 750).

Пунктами 3, 4, 9 цього порядку встановлено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації (далі - декларація). Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять обєкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності обєкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката. Надання (реєстрація), повернення (відмова у видачі) чи скасування реєстрації документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю. На обєкті повинні бути виконані всі передбачені проектною документацією згідно з будівельними нормами, стандартами і правилами роботи, а також змонтоване і випробуване обладнання з дотриманням таких особливостей: житлові будинки, побудовані за кошти юридичних і фізичних осіб, можуть прийматися в експлуатацію без виконання внутрішніх опоряджувальних робіт у квартирах та вбудовано-прибудованих приміщеннях, які не впливають на експлуатацію будинків, якщо це обумовлено договором, за умови відповідності їх санітарним, протипожежним і технічним вимогам. Перелік внутрішніх опоряджувальних робіт, без виконання яких можливе прийняття в експлуатацію житлових будинків, визначається Мінрегіоном.

У звязку з тим, що позивач звернувся із цим позовом до суду він зобовязаний довести, що відсутня можливість ввести самочинно споруджений ним будинок у експлуатацію органом державного архітектурно-будівельного контролю.

В підтвердження цього він подав до суду лист заступника начальника управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 26.05.2017 р. № 1007-1.20/2/707, в якому зазначено, що прийняття в експлуатацію його будинку є неможливим. При цьому автор листа послався на п. 9 прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Однак у цьому пункті зазначено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю до 31 грудня 2015 року безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені обєкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року.

У якому році позивач спорудив свій садовий будинок, ні в позовній заяві, ні під час розгляду справи суду повідомлено не було, однак враховуючи, що ОСОБА_3 народився 26.02.1996 р. спорудити будинок до грудня 2011-го року він не міг.

У третьому абзаці пункту 12 постанови Пленуму ВС України « Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 р. Зазначено, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Із наведеного вище убачається, що лист управління ДАБІ неможна вважати правомірною відмовою позивачу у введенні в експлуатацію його будинку.

Цю інспекцію позивач до участі у справі не залучав не дивлячись на те, що до початку розгляду справи по суті представнику позивача було розяснено зміст ст. 33 ЦПК України.

У другому абзаці названого пункту постанови Пленуму ВСУ вказано, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Доказів того, що його майно не порушує права інших осіб позивач суду не надав. Також він не надав суду жодного доказу про те, що подавав інспекції будь-які матеріали, хоча у листі від 26.05.2017 р. про них згадується.

Другим абзацом п. 3 постанови Пленуму судам рекомендовано не допускати визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК.

Доказів того, що будинок завершений суду надано не було. У технічному паспорті про це не зазначено. Вказівку у висновку підписаному головним архітектором від 14.04.2017 р. про те що будівництво будинку закінчено суд не вважає належним доказом, так як він не підтверджений жодними технічними документами, відсутній план земельної ділянки із розташуванням на ній будинку.

За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на самочинно споруджений садовий будинок відсутні.

Судові витрати слід покласти на позивача.

Тому, керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 331, 376 ЦК України, п. п. 3, 4, 9 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: Гримут В.І.