Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/2349/15-ц Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Гансецької І.А., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк», за участю третьої особи Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про розірвання кредитного договору, договору іпотеки та звільнення іпотечного майна з-під застави

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 березня 2017 року

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість, яка виникла в звязку з неналежним виконанням ним умов договорів страхування майна та особистого страхування, укладених одночасно з кредитним договором № ZRW1GK00004020 від 17.07.2007 р. в розмірі 8411,01 дол. США, що за курсом НБУ від 20.05.2015 р. складає 178733,94 грн.

ОСОБА_3 у листопаді 2015 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «ПриватБанк» про розірвання вищезазначеного договору, договору іпотеки на будинок по провулку Плеханова, 3 в м. Новоград-Волинський, звільнення його з іпотеки та зняття заборони на його відчуження, стягнення з банку на його користь 55000,00 грн. невиплачених коштів.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 березня 2017 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, сторони у справі позивач та відповідач подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість рішення через невідповідність висновків суду обставинам справи, ненадання судом належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким їхні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. При цьому зазначає, що ухвалюючи рішення, суд не звернув увагу, що експертний висновок за результатами проведення судово-економічної експертизи у справі не відповідає порядку отримання та дослідження доказів відповідно до норм ЦПК України, Інструкції про призначення та проведення судових та експертних досліджень та Науково-методичним рекомендаціям з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, ЗУ «Про судову експертизу».

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні його позовних вимог до Банку скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Крім того, просить стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати, повязані з проведенням у справі судової економічної експертизи в сумі 6659,80 грн. в решті рішення залишити без змін.

В обґрунтування скарги зазначає, що просив розірвати договір з підстав, визначених ч.2 ст.651 ЦК України, а не з підстав передбачених ч.1 ст.652 ЦК України, які застосував суд. Визнавши в рішенні відсутність заборгованості у боржника перед банком, суд не визнав кредитний договір розірваним. Крім того, банк в порушення положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу інформацію про сукупну вартість кредиту, а також графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних затвердженої Таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, які надаються Банком перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги закону та права споживача. До того ж, апелянт ОСОБА_3 наполягає на застосуванні строку позовної давності до даних правовідносин, який сплинув 22.05.2015 р., в той час як ОСОБА_2 звернувся з позовом 17.06.2015р.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.08.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ZRW1GK00004020, за умовами якого ОСОБА_2 надав позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 17.07.2007 р. по 16.07.2017 р. включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 22500,00 дол. США на наступні цілі: 20000,00 дол. США на покупку нерухомості, 2500,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 Кредитного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.07.2017 р., винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,0% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 Кредитного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

За умовами договору погашення кредиту здійснюється позичальником частинами - щомісячними платежами у розмірах 306,74 доларів США з «20» по «25» число кожного місяця (п.п.7.1 та 2.3.3. Договору).

20.08.2007 р. між позивачем та відповідачем, на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, укладено договір іпотеки ВЕХ №13 від 20.08.2007 р., яким ОСОБА_3 передав в іпотеку житловий будинок по провулку Плеханова, 3 в м. Новоград-Волинському Житомирської області, вартістю 151500,00 грн., на який ОСОБА_2 наклав заборону відчуження предмета іпотеки.

20.08.2007 р. між ОСОБА_3 та ТДВ «СК «Кредо», на виконання п. 2.2.7. Кредитного договору та п. 18.1. Договору іпотеки, укладено Договір страхування іпотечного майна № ZPW1GK00052979 вартістю 151500,00 грн. з оплатою страхового платежу в сумі 757,50 грн. до 19.08.2008 р. та Договір особистого страхування № ZRW1LK00052980 вартістю 101000,00 грн. зі сплатою страхового платежу в сумі 505,00 грн. в строк до 19.08.2008 р.

Строк дії обох договорів страхування з 20.08.2007 р. по 19.08.2008 р. включно, при бажанні страхувальника застрахуватися самому або застрахувати майно на строк, більший за 12 місяців, та сплаті страхового платежу, договори діють 12 місяців (один рік) і щорічно лонгуються на такий же строк до повного погашення кредитної заборгованості у разі сплати страхових платежів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, враховуючи висновки судово-економічної експертизи № 150035/16-45 від 31.01.2017 р. та №278/16-45 від 30.09.2016 р., виходив з того, що позивачем не доведено факт неналежного виконання позичальником своїх договірних зобовязань перед банком.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦПК України зобовязання має виконуватись належним чином.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

На виконання умов, укладеного 20.08.2007 р. між сторонами, кредитного договору № ZRW1GK00004020, банк надав позичальнику ОСОБА_3 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 20.08.2007 р. по 16.07.2017 р.

Вважаючи, що позичальник, неналежно виконуючи умови договорів страхування майна та особистого страхування, порушив умови кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, в звязку з чим станом на день звернення до суду у нього утворилась заборгованість в розмірі 8411,01 дол. США, яку банк просив.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, а суд згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст.58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Так, на підтвердження заборгованості відповідача перед банком, позивачем до суду був наданий розрахунок, за яким банком визначений борг ОСОБА_3 станом на 20.05.2015 р. в сумі 8411,01 дол. США, який складається з 3466,03 дол. США заборгованості за кредитом, 1179,91 заборгованості по процентам за користування кредитом, 1391,92 дол. США заборгованості по комісії за користування кредитом, 1961,92 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 11,76 дол. США штрафу (фіксованої частини), 399,96 дол. США штрафу (процентної складової).

Заперечуючи проти заявленої заборгованості, за клопотанням відповідача ОСОБА_3 у справі була призначена судово-економічна експертиза, на вирішення якої поставлені запитання: чи відповідає наявний у справі розрахунок заборгованості позичальника перед банком умовам, укладеного між сторонами договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту; який розмір фактичної заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 20.05.2015 р. з врахуванням здійснених ним платежів. Згідно висновку № 278/16-45 від 30.09.2016 р. судово-економічної експертизи, експерт дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту. Однак, в звязку з ненаданням Банком експерту графіка погашення кредиту та додаткової угоди стосовно зміни річної відсоткової ставки, визначити розмір фактичної заборгованості позичальника перед банком не вбачається можливим.

У справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, договору іпотеки та звільнення іпотечного майна з-під застави було призначено ще одну судово-економічну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні запитання: яка сума коштів та на підставі яких підтверджуючих розрахункових документів була виплачена позичальнику банком; яка сума повернута позичальником станом на 22.05.2015 р.; чи була допущена позичальником про строчка поточних платежів за кредитним договором з дня його укладення 20.08.2007 р. по 22.05.2015 р.; чи є в кредитній справі позичальника наявні розрахункові підстави для нарахування поточної заборгованості та штрафних санкцій після 22.05.2015 р.

Згідно висновку судово-економічної експертизи № 150035/16-45 від 31.01.2017 р., позичальником ОСОБА_3 отримана готівка з каси банку на загальну суму 20 000 доларів США, повернута сума коштів станом на 22.05.2015 р. 29 174,62 доларів США. Позичальником ОСОБА_3 не була допущена прострочка поточних платежів за кредитним договором з дня його укладення 20.08.2007 р. по 22.05.2012 р. Враховуючи те, що на дослідження експерту не була надана кредитна справа ОСОБА_3 , графік погашення кредиту та додаткова угода стосовно зміни річної відсоткової ставки до кредитного договору, встановити розрахункові підстави для нарахування поточної заборгованості та штрафних санкцій після 22.05.2012 р., неможливо.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів підтримує висновок районного суду щодо прийняття як доказу означених висновків експертів як таких, що містять обґрунтовані відповіді на питання, поставлені судом і розраховані у відповідності до умов кредитного договору, та визнані як допустимі та належні докази, оскільки експертні висновки були складені на виконання ухвал суду судовими експертами з дотриманням вимог ст.ст. 143-147 ЦПК України.

Слід зауважити, що експерт, незважаючи на поставлення перед ним ряд питань, достовірно та безумовно визначив суму отриману позичальником від банку, виходячи з умов кредитного договору, встановив суму повернення боргу з зазначенням періоду та відсутність прострочки поточних щомісячних платежів. Матеріали справи не містять доказів заявлених банком клопотань про призначення додаткової чи повторної експертизи для спростування наявних в матеріалах справи висновків судово-економічних експертиз від 30.09.2016 р. та 31.01.2017 р., а тому відхилення судом як доказу таких висновків належним чином не обґрунтоване та ґрунтується на припущеннях.

Крім того, сторонами указані експертні висновки не оскаржені і не спростовані.

Так, призначаючи проведення експертизи, сторони, в силу ст. 146 ЦПК України, попереджались судом про наслідки ухилення від участі в експертизі, згідно якої, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів, або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд, залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яка для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з»ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

При цьому, оскільки позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» до матеріалів справи було надано недостатньо документів для проведення експертного дослідження і підготовки відповідей на питання поставлені судом в ухвалі від 05.08.2015 р. про призначення експертизи, експертами КНДІСЕ неодноразово надсилалось на адресу суду клопотання про необхідність надати для дослідження експертам додаткові матеріали з кредитної справи ZRW1GK00004020 (а.с.136-137, 157, 167-169 т.3).

Між тим, оскільки позивачем не в повному обсязі надані експертам документи, які вимагались для дослідження, у експертному висновку зазначено, що визначити розмір фактичної заборгованості позичальника перед банком неможливо (а.с.52-59 т.4) .

Доводи апелянта про те, що рішення ґрунтується тільки на результатах судової експертизи, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки висновок суду про відмову в задоволенні позову ґрунтується не тільки на підставі висновку експертизи, а й на підставі інших доказів, в тому числі і квитанцій про щомісячну оплату ОСОБА_3 боргу за кредитом, якими підтверджено, що відповідач дійсно виконав зобовязання перед банком по сплаті кредитних коштів (т.1 а.с.29-33,101-112). Наведене свідчить про те, що суд повно та всебічно зясував обставини справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про розірвання кредитного договору, оскільки не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді обставини порушення Банком істотних умов кредитного договору.

Такий висновок суду є вірним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 послався, як на істотні порушення кредитного договору на: ненадання необхідної інформації за споживчим кредитним договором; невиплату 2500,00 дол. США за умовами договору; зміну процентної ставки; ненадання графіку погашення заборгованості та інформації щодо сукупної вартості кредиту; протиправне нарахування відсотків на суму 22500,00 дол. США; порушення умов договорів страхування.

Відповідно до п.7.1 кредитного договору укладеного 20.08.2007 р. між сторонами, ОСОБА_2 зобовязувався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу в строк до 16.07.2017 р. включно у вигляді поновлювальної лінії у розмірі 22500,00 дол. США на наступні цілі: 20000,00 дол. США на покупку нерухомості, а також у розмірі 2500,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку , передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7. цього Договору.

Згідно п.п.2.1.3. Договору позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п.2.2.7. цього Договору, і доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно Договорів страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України.

Якщо кредит надається в іноземній валюті, то Позичальник доручає Банку: одержати з каси Банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі Договору страхування, укладеного згідно п.2.2.7. даного Договору; здійснити продаж у касі Банку готівкової іноземної валюти готівкою за курсом купівлі Банку даної іноземної валюти, встановлену на день виконання даного доручення; отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені Позичальника на сплату чергового страхового платежу.

Вказаний договір був підписаний сторонами власноручно, ними не оспорювався. Відповідно до п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 календарних днів згода на укладення договорів про надання споживчого кредиту не була відкликана ОСОБА_3 без пояснення причини, останній не відмовився від їх виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, сплачував кредит з відсотками та іншими виплатами, що свідчить про те, що він був обізнаний з умовами кредитного договору, згодний з такими умовами, а також не вимагав надання додаткової інформації по кредитному договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом як на підставу для розірвання договорів, не є істотним порушенням умов договору зі сторони первісного позивача ПАТ К Б «ПриватБанк», а також не є істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, оскільки, як вже зазначалось, сторони при укладенні договору дійшли згоди по всіх істотних умовах кредитного договору та договору іпотеки і позивачу було відомо про суму наданих Банком в користування кредитних коштів.

Крім того, Закон України «Про захист прав споживачів», на недотримання якого посилається апелянт, застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15).

Оскільки судом першої інстанції відмовлено у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, питання пропуску строку позовної давності судом залишається без обговорення.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки зводяться до повторень обставин справи, викладених у позовній заяві, та цитування норм діючого законодавства і не спростовують правильність висновків суду.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 Ц ПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: