Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Кузнєцов В.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною,

в с т а н о в и в:

30 березня 2017 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 направив поштою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, тобто з пропуском строку, встановленого ч. 1 ст. 325 ЦПК України, відповідно до вимог якої касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

У клопотанні, доданому до касаційної скарги заявник просить поновити строк на касаційне оскарження.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущений заявником з поважних причин, суд вважає за можливе поновити його.

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною, мотивуючи свої вимоги тим, що у вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, посилаючись на те, що 04 серпня 2010 року між ними було укладено договір позики на суму 33500 доларів США. 14 грудня 2015 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/10654/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Позивач зазначив, що ОСОБА_4 04 серпня 2010 року не передавав йому грошові кошти на суму 33 500 доларів США і тому просив суд визнати недійсною розписку від 04 серпня 2010 року, укладеною між ним ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Судами встановлено, що на підтвердження укладення договору позики між позивачем та відповідачем було складено розписку від 04 серпня 2010 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 бере в борг у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 33 500 доларів США, які зобов'язався повернути до 30 грудня 2010 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2015 року у цивільній справі № 369/10654/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 за договором позики борг в розмірі 818 079 грн 41 коп., що складається з: 732 147 грн 39 коп. - суми основного боргу, 81 840 грн 02 коп. - пені, 4092 грн - 3 % річних від простроченої суми, та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 090 грн.

Вказане рішення набрало законної сили 15 березня 2016 року.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У статті 229 ЦК України визначено обставини, що мають істотне значення, а саме: щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження обставин, що оспорюваний договір вчинені під впливом обману.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись ст. 325, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року.

Відмовити ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних В.О. Кузнєцов

і кримінальних справ