АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: Дячук І.М.

за участю:

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання договору позики та стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним правочином і розірвання договору,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 та просив розірвати договір позики укладений 05.02.2014 між сторонами на суму 231 580 євро. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість, у розмірі 231 580 євро, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на день звернення до суду становить - 5 345 422, 19 грн.; за несвоєчасне виконання зобов'язання 2 320 євро, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на день звернення до суду становить 53 551,16 грн.; судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 654 грн.

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_4 та просив визнати договір безпроцентної позики, укладений 05.02.2014 між сторонами удаваним, та таким, що приховує за собою договір поставки. Розірвати договір поставки, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Справа № 755/9955/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12052/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Також у липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_3 на праві власності нерухоме майно - Ѕ частину будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Заборонити суб'єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам та нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаної частини будинку, оскільки невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.10.2017 заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 В іншій частині вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви. Посилається на порушення судом норм процесуального права, на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відсутні докази на підтвердження можливості накладення арешту. Зазначив на відсутність намірів щодо відчуження свого майна, а оголошення з продажу будинку, розміщеного в мережі Інтернет є фальшивим. Вказав на порушення прав ОСОБА_3, як власника, щодо накладення арешту та наявне обтяження на Ѕ частину вищевказаного житлового будинку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, враховуючи зміст заявлених позовних вимог, предмет спору, дійшов до висновку, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, у спосіб накладення арешту на майно та забороною вчиняти певні дії.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9 вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що накладення арешту на майно, як спосіб забезпечення позовних вимог, може бути застосовано судом не тільки у випадку існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а й за наявності реальної ймовірності такого відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Звертаючись до суду, заявник належним чином вказав причини, у зв'язку із якими необхідно вжити заходи забезпечення позову та обґрунтував існуванням реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є майновий спір, зокрема вимоги щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 231 580 євро, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на день звернення до суду становить - 5 345 422, 19 грн.; за несвоєчасне виконання зобов'язання 2 320 євро, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на день звернення до суду становить 53 551,16 грн.

Також матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 на праві власності належить Ѕ частина будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.07.2017 (а. с. 59-61).

Враховуючи те, що майно, яке знаходиться у відповідача, може бути відчужене на момент виконання рішення, тому наявні підстави для застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, колегія суддів визнає законними й належно мотивованими висновки районного суду про наявність підстав до вжиття заходів забезпечення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав щодо забезпечення позову не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, оскільки виходячи з характеру заявлених вимог, колегія суддів вважає, що існує реальна ймовірність відчуження відповідачем вказаної частки будинку.

За наведених обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача відсутні наміри щодо відчуження свого майна також не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання ОСОБА_3 на порушення його прав, як власника, не спростовують висновків суду, оскільки наявне право у відповідача для володіння й користування своїм майном.

Отже, ухвала суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.303,304,312,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк