Єдиний унікальний номер 235/4618/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1279/2017
Головуючий в I інстанції Величко О.В. Єдиний унікальний номер 235/4618/16-ц
суддя доповідач Жданова В.С. Номер провадження 22-ц/775/1279/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Жданової В.С.,

суддів: Будулуци М.С., Санікової О.С.

за участю секретаря Молдованова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на житловий будинок, автомобіль, -

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна задоволено частково.

Встановлено факт сумісного проживання однієї сім»єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з грудня 2008 року по березень 2012 року.

Проведено розподіл спільного майна подружжя - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, визнавши за кожним право особистої власності на 1/2 частину житлового будинку із залишенням житлового будинку в їх спільній частковій власності.

Визнано рівними ідеальні частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобіль ВАЗ 2107 , держномер НОМЕР_2, 2002 року випуску; визнано за кожним із сторін право власності на 1/ 2 частку вказаного автомобіля та залишено його спільній частковій власності сторін.

В задоволенні частини позовних вимог щодо розподілу іншого спільного майна позивачу ОСОБА_2 відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на житловий будинок, автомобіль відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, а його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивачем не було надано доказів на підтвердження факту існування у неї джерел грошових надходжень на час придбання житлового будинку - липень 2006 році та не доведено факт наявності між ними усталених стосунків, притаманних подружжю у період з грудня 2008 року по квітень 2012 року. Зазначає, що з моменту укладання шлюбу з позивачем і до придбання спірного будинку він постійно працював на шахті та у колгоспі, що підтверджено відповідними довідками та записами у трудові книжці. Позивач на час придбання будинку не працювала, не хворіла, не навчалась, дітей не було, домашнього господарства не вела, тобто не мала жодної поважної причини , яка б вказувала на неможливість отримання нею доходу, тому у неї не виникло права власності на спірний будинок. Оскільки хрошові кошти на придбання будинку набуті за рахунок його праці, тому право власності на цей будинок належить виключно йому.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач добровільно отримала компенсацію вартості будинку 10000 гривень, тому будь-яких прав на будинок не має. Наполягає на тому, що позовна давність щодо розподілу спільного майна пропущена, оскільки розрахунок за будинок був проведений у квітні 2008 року і не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 просят рішення судуд першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При розгляді справи суд вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами та вірно визначився з правовою нормою, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.10.2005 року по 25.02.2008 рік ( а.с. 8,9). ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 народила доньку ОСОБА_6, відомості про батька зазначені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України ( а.с. 5, 10).

Згідно договору купівлі-продажу від 06.07.2006 року сторонами був придбаний житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, власником якого вказаний ОСОБА_1.( а.с. 37,38). Згідно звіту про оцінку майна - вартість вказаного спірного будинку 89107 грн. ( а. с. 120-140).

Станом на 03.01.23014 року за ОСОБА_1 зареєстрований транспортний засіб : ВАЗ 2107 ,держномер НОМЕР_2, 2002 року випуску, зеленого кольору, придбаний 08.10.2010 року. ( а.с. 44, 100).

Згідно розписки від 07.04.2008 року, яка міститься в матеріалах справи ОСОБА_2, отримала 10000 грн. від ОСОБА_1 за житловий будинок ( а.с. 45).

Задовольняючи позов ОСОБА_7 в частині визнання будинку та автомобіля спільною власністю подружжя та про його розподіл, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок є сумісно нажитим майном подружжя, оскілький будинок придбаний в 2006 році - в період зареєстрованого шлюбу під час спільного проживання. Автомобіль ВАЗ- 2107, придбаний у 2010 році є майном, нажитим в період сумісного проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу і частки сторін є рівними. Враховуючи те , що відповідачем попередньо не внесено на депозитний рахунок суду грошову компенсацію для сплати позивачці належної їй частки у грошовому виразі та не заявлено будь-яких вимог щодо врахування 10000 грн., отриманих нею за будинок, тому при поділі майна суд першої інстанції виходив з принципу диспозитивності цивільного судочинства та прийшов до висновку про визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу із залишенням майна - житлового будинку та автомобіля ВАЗ 2107 у їх спільній частковій власності.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи і вимогам діючого цивільного законодавства.

Згідно зі ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку ( доходу).

Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов»язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання будинку сім усною власністю подружжя, оскільки цей будинок був придбаний подружжям за договором купівлі-продажу 06.07.2006 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Доводи відповідача в тій частині, що на час придбання будинку колишня дружина не працювала, не хворіла, не навчалась, домашнього господарства не вела, дітей не доглядала, оскільки їх ще не було, тобто не мала джерела доходу, тому будинок належить особисто відповідачу суперечать ст.. 60 СК України, якою визначено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку ( доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжям. Право подружжя на поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.. 69 СК України.

Статтею 70 СК України визначено, що розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є рівними.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідач визнала, що вона отримала від відповідача 10000 гривень в рахунок належной їй частки у спільному будинку. При цьому між ними була домовленість про виплату їй ще 40000 грнивень. Оскільки будь-яких вимог щодо вказаної суми сторонами не заявлено, то суд обґрунтовано вирішив питання лише про визначення часток у майні подружжя рівними та розподіл будинку порівну.

Доворди апеляційної скарги в тій частині, що відповідач передав позивачу - колишній дружині 10000 грн., що є повнним розрахунком на належну їй частку будинку, апеляційний суд визнає неспроможними. Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 визнала, що вказана сума була лише незначною виплатою за її частку будинку, розписка ОСОБА_2 свідчить про отримання нею 10000 грн. та не містить відомостей, що розрахунок проведений повністю.

Крім того, згідно звіту №170125-033 вартість будинку складає 89107,00 гривень, тому отримання компенсації за ? частку будинку у розмірі 10000 гривень не є співмірним до реальної вартості частки, на яку має право ОСОБА_7

Відповідно до положень ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 28.10.2005 року по 25.02.2008 року. Доводи позивачки про те, що з грудня 2008 року вони з відповідачем відновили шлюбні відносини суд першої інстанції визнав підтвердженими.

Такий висновок є вірним, оскільки що узгоджується з поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та письмовими доказами.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 20.02.2012 року в справі за № 6-97цс11 для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.Такий висновок відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковим для усіх судів України.

Вбачається що с моменту придбання будинку і до теперішнього часу сторони є зареєстрованими за однією адресою АДРЕСА_3 - у будинку, що належить їм на праві спільної сумісної власності ( а.с. 138).

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив акт від 13.01.2014 р., в якому зазначено, що ОСОБА_2 не проживає у будинку з лютого 2008 року, оскільки акт складено у січні 2014 року, тобто через два роки після того як сторони дійсно припинили шлюбні стосунки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у ОСОБА_2 народилась дитина ОСОБА_6, вихованням якої займався відповідач, що підтверджено поясненнями свідків, численними фотографіями, які зроблені у колі сім»ї та побуді за період 2009-2011р.р., що спростовує пояснення відповідача про наявність лише приятельських стосунків.

Крім того, в матеріалах справи міститься свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля НОМЕР_1 08.102010 року на ім.»я ОСОБА_1. При цьому у вказаному свідоцтві міститься запис про право володіння цим транспортом ОСОБА_2 ( позивачем ) та ОСОБА_10 ( батьком позивача, колишнім тестем).

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав цей факт таким, що підтверджує проживання однією сім»єю чоловіка і жінки без реєстрацію шлюбу та спільне придбання майна.

Довід відповідача про те, що запис в свідоцтві на спірний автомобіль про право володіння цим автомобілем також ОСОБА_7 та її батьком ОСОБА_10 зроблений у зв»язку із приятельськими стосунками з цими особами, є надуманим та таким суперечить іншим доказам по справі.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадан про шлюб видно, що ОСОБА_13, на спільне проживання з якою посилається відповідач, у спірний період перебувала у іншому шлюбі, який розірвано ( а.с. 205 ) лише 12.02.2013 року та була зареєстрованою АДРЕСА_4, яке поза межами Красноармійського району (а.с.201), що не можна визнати проживанням однією сім»єю в розумінні ст.74 СК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував приписи п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якому зазначено : при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.

Доводи відповідача про пропуск позовної давності також є неспроможними. Встановлено, що спірний будинок придбаний в період зареєстрованого шлюбу. При розірванні шлюбу право спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, не припиняється. Крім того, про відмову провести поділ спільного майна позивач дізналась у 2013 році, після чого звернулась до суду з позовом про розподіл майна, за яким було відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 30.05.2014 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, але у з»язку з проведенням АТО цивільну справу втрачено. Відновлення матеріалів справи та втрачених документів потребувало часу. Вбачається, що рішення за поданим позовом про розподіл спільного майна подружжя не приймалось, провадження відновлено ухвалою суду 29.06.2016 року. Звернення до суду з даною позовною заявою зареєстровано 15.06.2016 року, що перебуває в межах позовної давності.

Доводи апеляційної скарги фактично містять повторне обґрунтування позовних вимог та не віднесені до таких, з якими процесуальний закон пов»язує можливість скасування судового рішення.

Рішення суду першої інстанції перебуває у відповідності до ст.. 213 ЦПК України, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: