Категорія 53 Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Сала Т.Б.,

за участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» про визнання незаконним та скасування наказів начальника Бердичівського лінійно виробничого управління магістральних газопроводів, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2017 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що наказом №75-к від 16.05.2002 року його було прийнято на посаду оператора газорозподільної станції «Вінниця Східна» Бердичівського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» в службу газорозподільних станцій по 4 розряду з 17.05.2002 року. 01.05.2004 року йому було встановлено пятий тарифно-кваліфікаційний розряд. Позивачем вказано, що наказом №061-к від 12.04.2016 року його було звільнено з займаної посади згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України, однак рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 11.10.2016 року, залишеним без змін згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2017 року, його було поновлено на роботі. Позивач вважає, що відповідач не в повній мірі виконав рішення суду в частині негайній до виконання, а саме: поновити ОСОБА_2 на посаді оператора 5 розряду газорозподільної станції «Вінниця Східна», оскільки з дати ухвалення рішення 11.10.2016 року по даний час він так і не зміг приступити до виконання своїх службових обовязків, так як відповідачем не було створено належних умов праці, зокрема не було забезпечено його належним згідно «Норм безоплатної видачі спеціального одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту працівникам нафтогазової промисловості» спецодягом, спецвзуттям, ЗІЗ.

Позивачем зазначено, що наказом начальника Бердичівського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів ОСОБА_3 №360 від 13.10.2016 року «Про встановлення робочого графіка» його було переведено у зміну №2 «на період не допуску до самостійної роботи» і на підставі даного наказу начальник служби газорозподільних станцій ОСОБА_4 зняв ОСОБА_2 з графікової зміни з записом у робочий журнал газорозподільних станцій «Вінниця Східна» і перевів у зміну № 2, однак вказаний наказ він вважає незаконним, оскільки згідно протоколу №135 засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці Управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби з питань праці від 13.05.2016 року підтверджено його знання з охорони праці, тому протокол №8 від 03.03.2016 року, не є підставою для не допуску його до самостійної роботи. Крім того, сам протокол №8 від 03.03.2016 року є недійсним, оскільки до вимог Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці в протоколі має бути зазначено перелік основних нормативно-правових актів з охорони праці, за якими проводилася перевірка знань, однак даний протокол такого переліку не містить, що дає підстави вважати його недійсним.

Також, позивачем вказано, що наказом начальника Бердичівського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів ОСОБА_3 № 398 від 24.11.2016 року його було відсторонено від роботи у звязку з ухиленням від проходженням медогляду, при цьому даний наказ вважає незаконним, оскільки він жодним чином не ухилявся від проходження медичного огляду, а не пройшов його тому, що його зобовязали прибути для проходження медичного огляду за власні кошти і у вихідний день, тому позивач просив визнати незаконними та скасувати наказ начальника Бердичівського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів ОСОБА_3 №360 від 13.10.2016 року та наказ №398 від 24.11.2016 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області віл 22.09.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник ПАТ «Укртрансгаз» в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вказавши на її безпідставність і законність та обґрунтованість рішення суду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу №360 від 13.10.2016 року є безпідставними, крім того, позивачем не підтверджено належним чином неправомірність дій відповідача при винесенні наказу №398 від 24.11.2016 року.

Однак повністю погодитись з такими висновками районного суду не можна, оскільки висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п. п. 3,4 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу Бердичівського лінійно виробничого управління магістральних газопроводів №360 від 13.10.2016 року скасовує та ухвалює в цій частині нове рішення з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом №75-к від 16.05.2002 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду оператора ГРС «Вінниця Східна» Бердичівського ЛВУМГ філії УМГ Київтрансгаз ПАТ «Укртрансгаз» в службу ГРС по 4 розряду з 17.05.2002 року, а 01.05.2004 року йому було встановлено пятий тарифно-кваліфікаційний розряд.

Наказом №061-к від 12.04.2016 року ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 11.10.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2017 року, ОСОБА_2 поновлено на роботі.

З матеріалів справи видно, що наказом начальника Бердичівського ЛВУМГ ОСОБА_3 за №360 від 13.10.2016 року «Про встановлення робочого графіка» на період недопуску до самостійної роботи оператора 5 розряду ГРС «Вінниця Східна» ОСОБА_2 наказано: встановити ОСОБА_2 з 13.10.2016 року графік роботи (з надомним чергуванням) операторів газорозподільних станцій Бердичівського ЛВУМГ - SAP 2ЗЗНЧ_0110 №2.

24.11.2016 року наказом начальника Бердичівського ЛВУМГ ОСОБА_3 за №398 від 24.11.2016 року «Про відсторонення від роботи» у зв'язку з ухиленням від проходження медичного огляду наказано: ОСОБА_2, оператора 5 розряду газорозподільної станції «Вінниця Східна» служби ГРС, відсторонити від роботи з 25.11.2016 року без збереження заробітної плати до проходження ним періодичного медичного огляду.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_2 заявив вимогу про визнання незаконним та скасування наказу №360 від 13.10.2016 року, обґрунтовуючи вимогу тим, що протоколом №135 засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці Управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби з питань праці від 13.05.2016 року підтвердженого його знання з охорони праці, а тому протокол № 8 від 03.03.2016 року не є підставою для недопуску його до роботи.

Вимогами ст.ст. 21,29 КЗпП України передбачено, що власник підприємства зобовязаний розяснити працівникові його права і обовязки та проінформувати під розписку про умови праці, ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, визначити працівникові робоче місце, проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони, виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про охорону праці», п. 3.17 типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці (НПАОП) 0.00-4.12.05), яке затверджено Наказом Державного комітету України з нагляду за охороною праці 26.01.2005 року №15, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.02.2005 року за №231/10511, «не допускаються до роботи працівники, у тому числі посадові особи, які не пройшли навчання, інструктаж і перевірку знань з охорони праці».

Пунктом 3.1. Типового положення визначено, що працівники під час прийняття на роботу і в процесі роботи, а також учні, курсанти, слухачі та студенти під час трудового і професійного навчання проходять на підприємстві за рахунок роботодавця інструктажі, навчання та перевірку знань з охорони праці, надання першої допомоги потерпілим від нещасних випадків, а також правил поведінки у разі виникнення аварії.

З матеріалів справи видно, що протоколом № 4 засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці від 12.02.2016 року встановлено, що ОСОБА_2 під час перевірки знань показав незадовільні знання з питань охорони праці, тому не був допущений до самостійної роботи.

Крім того, повторне навчання ОСОБА_2 з питань охорони праці проводилося в період з 13.02.2016 року по 18.02.2016 в обємі «Програми спеціального навчання з питань охорони праці для оператора ГРС». Повторна перевірка знань ОСОБА_2 відбулася 03.03.2016 року, про що свідчить протокол № 8 від 03.03.2016 року, у якому зафіксовано в колонці «результати перевірки знань» - «не знає» та містяться висновки комісії: «ОСОБА_2 до самостійної роботи оператором ГРС не допускати». Згідно акту від 03.03.2016 року, який складений членами комісій з перевірки знань з питань охорони праці ОСОБА_2 доведено результат перевірки знань, але ОСОБА_2 від підпису відмовився.

З матеріалів справи видно, що підставою для видачі наказу від 13.10.2016 року №360 про недопуск ОСОБА_2 до самостійної робити був протокол № 8 засідання комісії з перевірки знань охорони праці від 03.03.2016 року, однак судова колегія звертає увагу на те, що в даному випадку з дня засідання комісії і до видачі оскаржуваного наказу пройшло понад сім місяців, при цьому не було враховано та не надано відповідної оцінки протоколу №135 від 13.05.2016 року засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці Управління Держпраці у Вінницькій області з якого вбачається, що оператор газорозподільної станції ОСОБА_2 пройшов перевірку знань Правил безпечної експлуатації магістральних газопроводів, Типової інструкції з організації безпечного ведення газонебезпечних робіт і в даному протоколі зафіксовано результат перевірки - «знає», тому судова колегія вважає, що наказ від 13.10.2016 року №360 про недопуск ОСОБА_2 до самостійної робити не відповідає вимогам Закону, оскільки виданий без відповідного обґрунтування.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Початок перебігу строку звернення до суду законодавець повязує з одним з моментів: або з дня, коли особа дізналась про порушення своїх прав, або ж, якщо особа не знала, але з певної дати повинна була про це дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав.

Судова колегія звертає увагу на те, що позивачу було достовірно відомо про існування оскаржуваного ним наказу вже в жовтні 2016 року, однак із позовною заявою ОСОБА_2 звернувся в суд лише у липні 2017 року, чим було порушено вимоги ст. 233 КЗпП України щодо строку звернення.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що він звертався із скаргами до різних контролюючих органів щодо протиправних дій начальника Бердичівського ЛВУМГ ОСОБА_3, і що лише від адвоката йому стало відомо про незаконність оскаржуваних наказів, не може бути визнано поважною причиною для поновлення пропущеного строку, оскільки позивач, маючи намір захистити свої права, не був позбавлений можливості ознайомитись з діючим законодавством, а також своєчасно звернутись в суд. Інших причин поважності пропуску строку на звернення до суду, позивачем не наведено.

Оцінюючи в сукупності зібрані у справі докази, судова колегія приходить до висновку, що позивачем без поважних причин пропущено, передбачений ст. 233 КЗпП України, строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права щодо оскарження наказу начальника Бердичівського ЛВУМГ ОСОБА_3 №360 від 13.10.2016 року, тому відсутні підстави для його поновлення.

Крім того, звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_2 заявив вимогу про визнання незаконним та скасування наказу №398 від 24.11.2016 року, обґрунтовуючи вимогу тим, що він пройшов медичний огляд у Вінницькій ЦРКЛ, при цьому має сумніви щодо фаховості медичного персоналу у запропонованій відповідачем лікарні та має підозру щодо певних звязків між працівниками лікарні та відповідачем у можливому прийняття незаконних рішень.

Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування наказу начальника Бердичівського ЛВУМГ ОСОБА_3 №398 від 24.11.2016 року, то в даному випадку судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_2 правомірно відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до проходження ним медичного огляду.

Так, відповідно до ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» працівник зобовязаний проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Згідно із ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний за свої кошти забезпечити фінансування та організувати проведення попереднього (під час прийняття на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, щорічного обов'язкового медичного огляду осіб віком до 21 року. За результатами періодичних медичних оглядів у разі потреби роботодавець повинен забезпечити проведення відповідних оздоровчих заходів. Медичні огляди проводяться відповідними закладами охорони здоров'я, працівники яких несуть відповідальність згідно із законодавством за відповідність медичного висновку фактичному стану здоров'я працівника. Порядок проведення медичних оглядів визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. Роботодавець має право в установленому законом порядку притягнути працівника, який ухиляється від проходження обов'язкового медичного огляду, до дисциплінарної відповідальності, а також зобов'язаний відсторонити його від роботи без збереження заробітної плати.

Колегія суддів звертає увагу, що роботи, які виконує оператор по обслуговуванню ГРС, відносяться до робіт з підвищеною небезпекою, згідно Переліку робіт з підвищеною небезпекою, який затверджений наказом Державного комітету України з нагляду за охороною праці від 26.01.2005 року №15.

Згідно з п. 4.9 Робочої інструкції оператора газорозподільної станції 5 розряду оператора ГРС він зобовязаний проходити у встановленому порядку попередні та періодичні медичні огляди.

З матеріалів справи видно, що ПАТ «Укртрансгаз» організовано проведення медичного огляду операторів ГРС в Бердичівській центральній міській лікарні, проведено попередню оплату, складено та надіслано поіменні списки працівників, до яких включений і ОСОБА_2, однак незважаючи на повідомлення, запрошення прибути до Бердичівської ЦМЛ для проходження медичного огляду, останній не проходив даний медичний огляд.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що надана позивачем медична довідка про проходження медичного огляду 17.10.2016 року у Вінницькій ЦРКЛ не відповідає вимогам наказу МОЗ України №246 від 23.07.2007 року.

На підставі наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, яке ухвалене без повного зясування обставин справи, підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу начальника Бердичівського лінійно виробничого управління магістральних газопроводів №360 від 13.10.2016 року з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду, а іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2017 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу начальника Бердичівського лінійно виробничого управління магістральних газопроводів №360 від 13.10.2016 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_5

Судді: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

Згідно з оригіналом: