Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1278/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Мирошниченко Д. В.
Доповідач Суровицька Л. В.
УХВАЛА

Іменем України

12.07.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів Авраменко Т.М., Чельник О.І.

секретар Бодопрост М.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

Зазначала, що 17 липня 2007 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі Кіровоградської філії ПАТ КБ «ПриватБанк», були укладені кредитні договори про надання кредиту: за кредитним договором № KGLWG101580014 (для придбання житла у кредит) - у розмірі 60 600,00 грн. та за кредитним договором № KGLWG201580014 (кредит на початковий внесок) - у розмірі 15150,00 грн., із сплатою відсотків за кредитними договорами 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком повернення не пізніше 16 липня 2027 року.

В забезпечення виконання кредитного договору № KGLWG101580014 від 17 липня 2007 року (для придбання житла у кредит) між нею та Банком був укладений іпотечний договір від 17 липня 2007 року, за яким вона передала належний їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 липня 2007 року в іпотеку Банку житловий будинок № 22 по вулиці Набережній в смт. Олександрівка, Кіровоградської області.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20.11.2012 року іпотечний договір від 17.07.2007 року визнано частково недійсним, а саме, в частині зроблених у ньому дописок та виправлень.

Посилаючись на те, що укладені між нею та Банком кредитні договори не відповідають вимогам п.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п.3.1, п.3.2., п.3.3., 3.4. та 3.6 постанови № 168 НБУ, а саме в них відсутні відомості про детальний розпис загальної вартості кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, переліку і вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб - страхові платежі, послуги нотаріуса, тощо, не визначено порядку обчислення процентних доходів відповідно до обраного банком методу, а також переліку, розміру та бази розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту; договори не містять графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості супутніх послуг, інших фінзобов'язань за кожним платіжним періодом. Графік взагалі не підписано сторонами; в договорі не зазначено сукупноїсті вартості кредиту в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу у вигляді реальної процентної ставки; відсутні відомості про вид і предмет кожної супутньої послуги та обґрунтування їх вартості. Посилаючись на те, що Банком були порушені норми законодавства, що регулюють переддоговірну роботу, ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів», на п.п.2.1, 2.4 постанови № 168 НБУ, на те, що така діяльність Банку є нечесною підприємницькою практикою, на те, що відповідач ввів в оману її стосовно сукупної вартості кредиту станом на кінцеву дату його погашення, просила суд визнати кредитні договори та договір іпотеки недійсними (а.с.2-15).

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 року в задоволені позову відмовлено. Суд визнав позов обґрунтованим, встановив наявність правових підстав для визнання кредитних договорів та договору іпотеки недійсними. Разом з тим прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності (а.с. 137-142).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що суд не прийняв до уваги її доводи про те, що про порушення своїх прав вона дізналась у грудні 2015 року, коли отримала заяву Банку про зменшення розміру позовних вимог від 30 листопада 2015 року з розрахунком заборгованості та письмовими поясненнями позивача від 30 листопада 2015 року щодо розподілу коштів за кредитними договорами, з яких довідалась про розмір щомісячної відсоткової ставки у грошовому виразі за кредитними договорами, про розмір щомісячної комісії у відсотковому та грошовому виразі, порядок та розміри зарахування Банком коштів, які надходили на погашення кредиту, про істотний дисбаланс у такому зарахуванні коштів Банком а.с.145-149).

Рішення суду щодо обґрунтованості позову про визнання кредитних договорів та договору іпотеки недійсним, не оскаржується.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не прибули, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ст.303 ЦПК України), вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 17 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі Кіровоградської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KGLWG101580014 (для придбання житла у кредит), згідно якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредитні кошти в розмірі 60600,00 грн, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк - з 17липня 2007 року по 16 липня 2027 року (а.с. 16-21).

Відповідно до п. 7.1 зазначеного договору, позичальнику надаються кредитні кошти на задоволення споживчих потреб (а.с. 20).

Пунктами 2.2.1-2.2.4, 7.1 цього договору передбачено, що позичальник зобов'язаний: використати кредит на цілі, зазначені в п. 7.1 даного договору, сплатити відсотки за користування кредитом та винагороду Банку, погашати кредит в період з 17 по 22 число кожного місяця, тобто щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти у сумі 978, 12 гривень для погашення заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (а.с. 16, 20).

Також, 17.07.2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KGLWG201580014 (кредит на початковий внесок), згідно якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредитні кошти в розмірі 15150,00 грн, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк - з 17 липня 2007 року по 16липня 2027 року (а.с. 22-26).

За умовами цього договору передбачено, що позичальник зобов'язаний: використати кредит на цілі, зазначені в п. 7.1 даного договору, сплатити відсотки за користування кредитом та винагороду Банку, погашати кредит в період з 17 по 22 число кожного місяця, тобто щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти у сумі 244, 53 гривень для погашення заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (а.с. 22, 26).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № KGLWG101580014, 17 липня 2007 року між Банком( іпотекодержатель ) та ОСОБА_2 ( іпотекодавець ), укладено іпотечний договір, за умовами якого цей договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору № KGLWG101580014 від 17 липня 2007 року( а.с. 27-31).

Згідно п. 7 іпотечного договору, предметом іпотеки є житловий будинок, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, смт. Олександрівка, вулиця Набережна, 22, належний на праві власності ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14 липня 2007 року, зареєстровано в реєстрі за № 780 (а.с. 27).

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20.11.2012 року визнано недійсним іпотечний договір від 17.07.2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за № 804 в частині внесених змін в п. 2 Договору: дописка номеру договору WG № 101580014, виправлення суми кредиту з 60000 гривень 00 копійок на «75750 гривень 00 копійок», виправлення розміру щомісячного платежу з 978 гривень 12 копійок на «1222 гривні 65 копійок» (а.с. 32-35).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для визнання кредитних договорів та договору іпотеки недійсними. Разом з тим, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, дійшов висновку, що позивач об'єктивно знала про стан своїх майнових і немайнових прав, зверталась до суду про визнання частково недійсними кредитних договорів щодо підвищення в односторонньому порядку відсоткової стави та визнання іпотечного договору недійсним, при цьому позивач не довела в установленому законом порядку, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У справі, яка переглядається, позивач звернулася до суду з позовними вимогами про визнання кредитних договорів та договору іпотеки недійсними.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції).

Матеріалами справи підтверджується, що 06 травня 2010 року Банк направляв письмове повідомлення ОСОБА_2 з вимогою про дострокове повернення суми кредиту, виданого згідно кредитних договорів(житло в кредит) та (кредит на початковий внесок) від 17 липня 2007 року у повному обсязі: нараховані проценти, комісії та штрафні санкції в тридцятиденний термін, а саме загальну суму заборгованості за кредитами, нарахованими процентами, комісією та штрафними санкціями станом на 29 квітня 2010 року в сумі 95705,44 грн.. Також Банком попереджено про можливість звернення стягнення на іпотечне майно (а.с.36).

Судом встановлено, що позивач зверталась до суду з позовом до Банку про визнання кредитних договорів частково недійсними у зв'язку з підвищенням в односторонньому порядку Бакном процентної ставки за користування кредитом і рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 квітня 2010 року позов було частково задоволено.

Банк звернувся з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами у 2012 році і ухвалою суду від 25 вересня 2012 року було відкрито провадження у цивільній справі. До вказаного позову Банком були надані розрахунки щодо розміру заборгованості та його складових.

У 2012 році позивач зверталась до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації заборони відчуження нерухомого майна і рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2012 року позов частково задоволено.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що позивач, звернувшись з вказаним позовом у березні 2017 року, пропустила позовну давність, у межах якої могла звернутись до суду з вимогою про визнання кредитних договорів та договору іпотеки недійсними, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права та на досліджених доказах.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Доводи позивача про те, що вона дізналась про порушення своїх прав у грудні 2015 року є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Безпідставними є посилання позивача в апеляційній скарзі на невиконання банком обов'язку щодо повідомлення її як клієнта про наближення строку позовної давності, оскільки нею не доведено, що вона не мала об'єктивну можливість та не могла реалізувати свій обов'язок знати про стан своїх майнових прав. Крім того, сама сторона визначає чи має місце порушення її прав та чи потребує захисту в судовому порядку в межах передбаченого законом строку.

Суд ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову з підстав спливу позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, ст.313-315, 319ЦПК України, колегія суддів

У Х ВА Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді Т.М.Авраменко

О.І.Чельник