Справа № 177/1007/16-ц
Провадження № 2/177/114/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 квітня 2017 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Коваль Н. В.

за участі: секретаря Зборівської І. С.,

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту сумісного проживання жінки та чоловіка однією сімєю, визнання спільним сумісним майном жінки та чоловіка, виділ 1/3 частини з спільного сумісного майна жінки і чоловіка та стягнення 1/3 частини грошових коштів вартості автомобіля

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що починаючи з 01 січня 2014 року вона проживала з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу. Від цих відносин у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якого є відповідач.

На протязі усього періоду вони з відповідачем проживали разом однією сім'єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство та інше.

На початок їх фактичних шлюбних відносин, а саме у 2014 році, у власності відповідача по справі знаходився автомобіль ВАЗ-2109, який придбаний ним до початку їх сумісного проживання. Під час сумісного життя вони вирішили продати вищевказаний автомобіль та придбати інший. Належний відповідачу автомобіль ВАЗ-2109 відповідач продав у грудні 2014 року за 1200 доларів США, що на той час еквівалентно 28140, 00 грн.

Після реалізації зазначеного транспортного засобу вони придбали автомобіль ВАЗ-21110, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартість якого складала 3200 доларів США. Оскільки з вищевказаної вартості придбаного автомобіля 1200 доларів США належала саме відповідачу, що складає 1/3 частину від придбаного автомобіля, загальна сума грошових коштів, які ними вкладені сумісно в придбання автомобіля ВАЗ-21110, складала 2000 доларів США, що згідно до офіційного курсу Національного Банку України на квітень місяць 2015 року складало 46900,00 грн., що дорівнює 2/3 частинам придбаного автомобіля.

Зазначила, що за період сумісного проживання у фактичних шлюбних відносинах починаючі з 01 січня 2014 року по 01 квітня 2015 року, а саме за 15 місяців, тобто по день придбання вказаного автомобіля ВАЗ-21110, реєстраційний номер НОМЕР_1, її заробіток склав у загальній сумі 53088, 09 грн., заробітна плата відповідача по справі за цей же період часу складала 66405, 00 грн., відповідно, їх доходи є рівними.

Вважає, що вищевказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю її та відповідача, при цьому частки кожного з них у грошовій сумі, що вкладена у придбання вказаного автомобіля у сумі 46900, 00 грн., є рівними та складають по 23450, 00 грн.

Таким чином, вважає, що її частка в придбаному автомобілі складає 1/3 частину його вартості, а частка відповідача - 2/3 частини вартості вказаного автомобіля.

05 лютого 2016 року між ними припинили фактичні шлюбні відносини, після чого вона забрала свої особисті речі та разом з дитиною переїхала на інше місце проживання.

На теперішній час вищевказаний автомобіль знаходиться у фактичної власності відповідача. Вирішити питання щодо поділу спільного сумісного майна жінки та чоловіка, що поживають у фактичних шлюбних відносинах, на теперішній час неможливо, оскільки відповідач цьому заперечує, що стало причиною звернення її до суду з зазначеною позовною заявою.

Беручи до уваги, що поділити вказаний автомобіль в натурі на 1/3 та 2/3 частини не представляється можливим, а також реалізувати своє право на користування 1/3 частиною, вказаного автомобіля вона не може, тому просить встановити юридичний факт проживання її з ОСОБА_2, як жінки та чоловіка однією сім'єю, починаючі з 01 січня 2014 року по 05 лютого 2016 року; визнати спільним сумісним майном жінки та чоловіка транспортний засіб автомобіль НОМЕР_2 вартістю 46900, 00 грн. та виділити їй 1/3 частину автомобіля НОМЕР_3, стягнувши з відповідача на її користь 1/3 частину вартості автомобіля в сумі 23450, 00 грн., вказаний автомобіль залишити у власності відповідача.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, відповідач не заперечував те, що він дійсно є батьком дитини, але заперечував факт проживання з позивачем однією сімєю та спільного придбання автомобіля ВАЗ 21110, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Суд, вислухавши учаснику справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 5 ч.1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу встановлюється у судовому порядку. Встановлення такого факту, як правило здійснюється з метою розподілу спільно набутого майна. Оскільки позивач пов'язує встановлення такого факту із наступним вирішенням спору про визнання права власності на майно, придбане за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, спір вирішується в позовному провадженні.

Судом встановлено, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу за адресою: м. Кривий Ріг, вулиця Ватутіна, 20/46. Від фактичних шлюбних відносин у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якого є відповідач, про що свідчить свідоцтво про народження серії І-КИ №526772 від 30 січня 2015 року (а.с. 8).

Дані про народження дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, записані у відповідності до вимог ст. 126 СК України, яка передбачає, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 0 від 30 січня 2015 року (а.с. 9).

З акта від 14.04.2016 жителів будинку 20 по вул. Ватутіна, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, завіреного майстром ТОВ «КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «ДОМ.КОМ», видно, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом за адресою: вул. Ватутіна, 20/46 в м. Кривий Ріг, вели спільно господарство з 01.01.2014 по 05.02.2016 (а.с. 12).

Копію акта наданого ОСОБА_2 від 04.09.2016, складеного та підписаного мешканцями с. Золота Поляна Криворізького району Дніпропетровської області, з якого видно, що ОСОБА_5 з 2007 року по теперішній час проживає з батьками за адресою: вул. Матросова, 15, с. Золота Поляна, Криворізький район, Дніпропетровська область, суд не може прийняти до уваги, оскільки він не завірений належним чином (а.с. 41).

Допитані в судовому засіданні ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в якості свідків, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_3, кожен окремо пояснили, що вони є сусідами ОСОБА_2 який зареєстрований та проживає ІНФОРМАЦІЯ_4, щодо факту його спільного проживання з ОСОБА_1 пояснити, що вони спілкувалися, але фактично разом не проживали.

Однак, факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджено належним чином завіреною копією заяви ОСОБА_2 наданою Жовтневому районному суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років та утримання малолітньої дитини, в якій зазначено, що він з 01.01.2014 по 05.02.2016 року проживав з ОСОБА_1 від спільного проживання мають спільного сина ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 66).

Крім того, рішеннями Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх видів його доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним повноліття, яким встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах (а.с. 54-56). Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2016 року яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти в розмірі 1/8 частини з усіх видів його доходу на її утримання до досягнення сином сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, трьох років (а.с. 57-59).

Також, з наданих позивачем фотознімків видно, що сторони разом проводили спільно час, як самі так і з дітьми (а.с. 67).

Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Отже, в судовому засіданні найшов своє підтвердження факт проживання сторін однією сімєю, однак зважаючи на те, що відповідач розірвав шлюб з першою дружиною ОСОБА_9 10.03.2014, що видно з відмітки в паспорті відповідача (а.с. 102), суд вважає необхідним встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2, як жінки та чоловіка однією сімєю, починаючи з 11 березня 2014 року по 05 лютого 2016 року.

Відповідно до ст.74 ч.1 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним ЗА ЧАС шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Верховний Суд України в постанові від 23.09.2015 року у справі №6-1026цс15 висловив правову позицію і зазначив, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

В правовій позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СУ України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Як зазначила позивач в позовній заяві за час спільного проживання з відповідачем 09.04.2015 ними придбаний автомобіль ВАЗ 21101, реєстраційний номер НОМЕР_4, вартість якого складала 3200 доларів США (а.с. 21-24, який зареєстрований на відповідача (а.с. 100-101). Зазначений автомобіль придбаний за частину коштів з продажу попереднього належного відповідачу автомобіля ВАЗ 2109 1200 доларів США, який придбаний відповідачем до сумісного проживання з позивачем та належав відповідачу на праві власності, та коштів які ними сумісно вкладені в покупку автомобіля ВАЗ 21101 в розмірі 2000 доларів США.

Позивач зазначає, що вона на час придбання спірного автомобіля працювала та її заробіток у період з 01 січня 2014 року по 01 квітня 2015 року склав 53088,99 грн., про що надала відповідні довідки (а.с. 10,11), однак позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ці кошти витрачені на придбання спірного автомобіля, в той час як відповідачем надано розписку про те, що він взяв у борг гроші саме на придбання автомобіля (а.с. 61), крім того, відповідач також працював та отримував заробітну плату (а.с. 77), а також мав кошти на депозитному рахунку (а.с. 69-76).

За таких обставин, суд вважає, що автомобіль ВАЗ 21101, реєстраційний номер НОМЕР_1 не є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому позов в цій частині та частині стягнення з відповідача на користь позивача 1/3 частини вартості спільного автомобіля задоволенню не підлягають.

Керуючись та ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-214, 256 ЦПК України, 3, 57, 60, 74 СК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту сумісного проживання жінки та чоловіка однією сімєю, визнання спільним сумісним майном жінки та чоловіка, виділ 1/3 частини з спільного сумісного майна жінки і чоловіка та стягнення 1/3 частини грошових коштів вартості автомобіля задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, як жінки та чоловіка однією сімєю, починаючи з 11 березня 2014 року по 05 лютого 2016 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: