АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.,

ШаховоїО.В.,

при секретарі Гоін В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, колишнього начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва ОСОБА_3, начальника Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кантеміра В.І., колишнього начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва ОСОБА_5, Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними, протиправними діями суб'єктів владних повноважень, за апеляційною скаргою Подолянка Івана Андрійовича в інтересах Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року,

у с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними, протиправними діями суб'єктів владних повноважень.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року, позовні вимоги - задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_2 50 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, зобов'язано Державну казначейську службу України перерахувати позивачу шляхом їх надіслання поштовим переказом на домашню адресу ОСОБА_2, крім того, стягнуто з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті києві в дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. В іншій частині позову - відмовлено (том ІІ а.с.93-100).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Подолянко І.А. в інтересах Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року.

_______________________________________________

Справа № 755/10433/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/6413/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Марцинкевич В.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, 09 березня 2017 року на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві надійшло повідомлення Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві про надходження до Головного управління казначейства виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва, виданого 15 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, колишнього начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва ОСОБА_9, начальника Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Подолянко І.А., начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва ОСОБА_5, Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_2 50 000 грн. 00 коп. моральної шкоди.

Разом з тим, позивач вказав відповідачем у справі - Кантеміра В.І., інформація щодо заміни відповідача Кантеміра В.І. на Подолянко І.А. в рішення суду не міститься, що свідчить про те, що судом невірно визначено відповідачем Подолянко І.А.

В суді апеляційної інстанції, представник Головного територіального управління юстиції у місті Києві - Подпорін Р.О., підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду апеляційної інстанції заяву, в якій підтримує вимоги скаржника щодо скасування оскаржуваного рішення з підстав, зазначених у заяві. Крім того, інші сторони та їх представники в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення Подпоріна Р.О., перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

В ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі заяви позивача від 31 липня 2012 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Мурихіна С.В. від 03 серпня 2012 року відкрито виконавче провадження ВП № 33661127 з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-31979/1/2011, виданого Дніпровським районним судом міста Києва від 03 липня 2012 року, про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва здійснити перерахунок та виплачувати ОСОБА_2 щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з 75% мінімальної пенсії за віком, та державну пенсію не менше 8 мінімальних пенсій за віком, відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 31 липня 2010 року, з урахуванням проведених виплат (том І а.с. 231, 232-233, 239).

Листом від 19 грудня 2012 року № 19906/08 Управлінням Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва повідомлено про здійснення перерахунку та нарахування позивачу пенсії відповідно до рішень суду та Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірі 30 077,71 грн., а також зазначено, що у разі наявності фінансування, виплата донарахованих коштів буде проведена у встановленому законом порядку (том І а.с. 235).

25 грудня 2012 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихіна С.В. виконавче провадження ВП № 33661127 з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-31979/1/2011, виданого Дніпровським районним судом м. Києва від 03 липня 2012 року, - закінчено (том І а.с. 236-237).

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2015 року, залишену без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року, визнано протиправною бездіяльність начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Кантеміра В.І., яка полягає у незабезпеченні належного контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем у виконавчому провадженні №33661127, а також відсутністю належного реагування на скарги ОСОБА_2 у вказаному виконавчому провадженні, та зобов'язано начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Кантеміра В.І. забезпечити належний контроль за правильністю і повнотою виконання судового рішення державним виконавцем у виконавчому провадженні №33661127, а також розглянути по суті письмові скарги ОСОБА_2 щодо виконавчого провадження №33661127 та направити обґрунтовані відповіді заявнику (том І а.с. 183-186; 187-188).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2015 року, залишену без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі міста Києва подати до Дніпровського районного суду міста Києва звіт про виконання постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 05 травня 2011 року у справі №2-а-1979/11 та підтверджуючі виконання вказаного судового рішення документи у 10-денний строк з дня набрання даною ухвалою законної сили (том І а.с. 187, а.с. 90-93 справи № 755/30211/14-а).

Згідно Звіту про виконання рішення суду від 25 лютого 2015 року № 3568/08, Управлінням Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва повідомлено про здійснення перерахунку та нарахування позивачу пенсії відповідно до рішень суду та Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, за період з 31 липня 2010 року по 22 липня 2011 року зі змінами прожиткового мінімуму, з урахуванням раніше проведених виплат, в сумі 28 587,21 грн. Правильність проведеного Управлінням призначення та перерахунку виплат позивачу була перевірена відділом контролю головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві. У разі наявності фінансування, виплата донарахованих коштів буде проведена у встановленому чинним законодавством порядку (а.с. 145-146 справи № 755/30211/14-а).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 50 000 грн. моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу завдано моральну шкоду внаслідок незаконних дій та бездіяльності посадових осіб Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва, правонаступником якого є Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, що встановлено рішенням суду та не спростовано відповідачами під час судового розгляду справи. Крім того, суд дійшов до висновку про відсутність підстав у задоволенні вимог позивача в частині стягнення з відповідачів на його користь матеріальної шкоди, оскільки, зокрема, пенсія не належить до збитків у розуміння статті 22 ЦК України, вимоги до посадових осіб органів державної влади, які на час звернення позивача з позовом не перебувають на зазначених посадах, є некоректними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно положення ч.1, п.1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежено законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім'ї, і рівних та невід'ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Ці ідеї відображені й у Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов'язком держави (ст. 3 Конституції України).

Відповідно до положення статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Основний Закон України заклав серйозне підґрунтя для розвитку і зміцнення демократичної, соціальної і правової держави, в якій людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. В Конституції України відображається надзвичайно цінна ідея про те, що саме держава функціонує для людини, відповідає перед нею за свою діяльність, а не навпаки.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для настання відповідальності, передбаченої ст. 1174 ЦК України, необхідно, щоб посадова або службова особа завдала шкоди при здійсненні своїх повноважень, обсяг яких встановлюється відповідними правовими актами. Такі особи наділені правом в межах своєї компетенції давати як для громадян, так і для установ, незалежно від відомчої належності чи підлеглості, вказівки правового характеру, що підлягають обов'язковому виконанню, застосувати примусові заходи і щодо громадян, які безпосередньо не підпорядковані їй по службі.

Відповідно до змісту ст. 1174 ЦК України, обов'язок відшкодувати завдану шкоду перед потерпілим покладається не на посадову або службову особу, незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю якої завдано шкоди, а на органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Тобто вимоги про відшкодування шкоди до осіб, які безпосередньо її завдали, не повинні пред'являтися незалежно від їх вини. Таким чином, має місце відповідальність органів державної влади або місцевого самоврядування без вини.

Згідно положення статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є , зокрема, державний орган.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Згідно п. 3 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

У першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, а також у зв'язку з втратою годувальника.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача матеріальної шкоди, завданої внаслідок невиконання останніми постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 05 травня 2011 року про перерахунок та виплату пенсії відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», розраховану позивачем як реальні збитки неотриманого перерахунку пенсії, з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 1 852 901,00 грн., оскільки вони є неналежними відповідачами у даній справі.

Крім того, пенсія не належить до збитків у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, а є одноразовою або регулярною грошовою виплатою (у розрахунку на місяць), яка призначається у встановленому державою порядку як захід матеріального забезпечення певних категорій осіб за принципами пенсійного страхування, загальнолюдської солідарності та субсидування, тому правильність нарахування пенсії та її стягнення не підлягає вирішенню в розрізі даного спору.

А тому враховуючи, що суд правомірно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, оскільки вони є неналежними відповідачами у справі, доводи апеляційної скарги про те, що Подолянка І.А. невірно визначено відповідачем у справі, є безпідставними, а тому відхиляються колегією суддів.

Як зазначалось вище, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ст.22 ЦК України). Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (постанова ВСУ №6-237цс16 від 18.05.2016 року).

В даному випадку, вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на договорі про намір і на розрахунку можливого прибутку, разом з тим, останнім не доведено реальність намірів та можливість реального отримання заявленої в позові суми як прибутку. За вказаних обставин наведені позивачем розрахунки упущеної вигоди є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг бути отриманий, у зв'язку з чим суд правильно відмовив у задоволенні таких вимог позивача.

В частині часткового задоволення судом позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, слід зауважити наступне.

За нормою ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року № 35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Європейський суд з прав людини в пункті 74 рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу.

Разом з тим, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 року зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15.03.2001 року, пункт 68).

Таким чином, з урахуванням вимог позивача в частині стягнення на його користь моральної шкоди, яка завдана позивачу внаслідок незаконних дій та бездіяльності посадових осіб Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва, правонаступником якого є Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що встановлено рішенням суду та не спростовано відповідачами під час судового розгляду справи, та яка пов'язана з розладом нормального життя позивача, нервової напруги та переживань, що пов'язані з необхідністю захисту порушених прав під час виконання рішення суду про перерахунок та виплату пенсії, що на час ухвалення даного рішення суду не виконано вказаними органами, протиправно посилаючись на брак коштів в бюджеті держави, розладом здоров'я та проведенням необхідних витрат, у зв'язку з його відновленням, звернення позивача до суду за захистом його порушених прав, неможливістю врегулювання питання мирним шляхом, суд першої інстанції дійшов правильних та обґрунтованих висновків про часткове задоволення позовних вимог в цій частині.

Крім того, в порядку ст. 88 ЦПК України, судом правильно вирішено питання про судові витрати.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини справи, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Подолянка Івана Андрійовича в інтересах Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова