АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6262/17 Головуючий 1 інст. Попрас В.О.
Справа № 640/3218/17-ц Доповідач Бурлака І.В.
Категорія: спадкові
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» грудня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцина В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2.

В обґрунтування свого позову посилався на те, що 02 вересня 2016 року померла його мати ОСОБА_3. Після її смерті 05 листопада 2016 року за заявою ОСОБА_2 Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №871/2016, до якої 10 лютого 2017 року було долучено заяву ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті матері.

Зазначив, що 17 квітня 2010 року від імені ОСОБА_3 було складено заповіт, підписаний ОСОБА_4, яким нібито все своє майно ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2

Вказав, що дані, вказані в заповіті, не відповідають дійсності, оскільки до складання даного заповіту у ОСОБА_3 стався інфаркт та інсульт, вона постійно хворіла та приймала ліки, які впливали на її свідомість.

Вважав, що ОСОБА_3 через похилий вік, хворобу та фізичні вади не мала можливості сформувати та висловити власну волю, яка викладена у оскарженому заповіті.

Просив визнати заповіт ОСОБА_3 від 17 квітня 2010 р., посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі №3-676, недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

При цьому посилався на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для посвідчення заповіту за участі свідків був зроблений помилково, оскільки суду не було надано доказів відсутності у ОСОБА_3 можливості читати і писати; не надано оцінки показанням свідків щодо того, що у ОСОБА_3 була порушена мова, отже заповіт не могло бути складено з її слів, як це вказано у його тексті; не надано оцінки показанням свідків щодо того, що ОСОБА_3 могла тримати ручку та писати, що підтверджує відсутність необхідності підписання заповіту іншою особою замість неї; що посвідчення заповіту відбулось без волевиявлення ОСОБА_3 з грубим порушенням порядку його посвідчення; що свідки, які були присутні під час посвідчення заповіту, є знайомими відповідача; що заповіт був надрукований нотаріусом завчасно за відсутності ОСОБА_3 і до спілкування нотаріуса з нею, тобто до того, як стало можливим дізнатися волю заповідача; що час посвідчення, вказаний в заповіті, не відповідає дійсності, а реєстрація заповіту у реєстрі відбулась до його підписання; що у приміщенні, де відбувалось посвідчення заповіту, знаходилась відповідач, на користь якої він укладений, що могло бути здійснено з метою тиску на ОСОБА_3

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду залишити без змін. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що доказів того, що під час складання заповіту у 2010 році ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій, не мала можливості сформувати та висловити власну волю, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, позивач не надав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 квітня 2010 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, згідно з яким вона на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_2 усе своє майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право.

У звязку з хворобою та похилим віком заповідача заповіт посвідчено 17 квітня 2010 року о 16 год. 50 хв. за її місцезнаходженням за адресою: м. Харків, вул. Дружна, будинок № 16

У звязку з хворобою - слабкістю зору та тремтінням рук заповідача ОСОБА_3 за її дорученням та в її присутності текст заповіту підписала ОСОБА_4 в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Заповіт зареєстровано у реєстрі 17 квітня 2010 року о 17 год. 34 хв. за № 3-676.

02 вересня 2016 року ОСОБА_3 померла.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Зокрема, частиною третьою цієї статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У разі, коли воля субєкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню (мало місце насильство, особа перебувала під впливом погрози, обману, тощо), правочин визнається недійсним (статті 229-233 ЦК України).

Стаття 1247 ЦК України передбачає загальні вимоги до форми заповіту. Згідно положень цієї статті заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 207 ЦК України, якою передбачені вимоги до письмової форми правочину, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно з положеннями статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Відповідно до п. 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5, яка була чинною на час посвідчення оспорюваного заповіту, нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії є сліпою, нотаріус, крім того, прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Якщо сліпа особа письменна, вона сама підписує документ.

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача.

Нотаріус при посвідченні заповіту зобов'язаний роз'яснити заповідачу зміст статті 1241 ЦК України про право на обов'язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 ЦК України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору.

Пункт157 вказаної Інструкції передбачає, що якщо заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, він має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається заповідачем перед його підписом.

Відповідно до статті 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 ЦК України, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю.

Із змісту оспорюваного заповіту від 17 квітня 2010 року вбачається, що він був прочитаний вголос, про що до його тексту внесено відповідні записи, підписаний у присутності заповідача за її дорученням іншою особою, а саме ОСОБА_4, у присутності двох свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, підписи яких засвідчено нотаріусом із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особисто ОСОБА_3

Нотаріус при посвідченні заповіту роз'яснила заповідачу зміст статтей 1241, 1254, 1307 ЦК України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає підстави недійсності заповіту.

Відповідно до частини 1 наведеної статті, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З розяснень, викладених у пунктах 17,18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, тому визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Крім того, у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 березня 2017 року (у справі № 6-2833цс16) для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Призначення експертизи у разі подання клопотання про її призначення хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи згідно з вимогами пункту 2 частини 1 статті 145 ЦПК України є обов'язковим.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року (№ 6-9цс12), висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Матеріали справи свідчать про те, що клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи сторонами по справі ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не заявлялось, позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення порядку нотаріального посвідчення заповіту ОСОБА_3 від 17 квітня 2010 року, неможливості усвідомлення заповідачем своїх дій або невідповідності волевиявлення заповідача її дійсним намірам. Не може бути взято до уваги посилання позивача на те, що присутність ОСОБА_2 під час посвідчення заповіту на її користь, є підставою для визнання заповіту нікчемним.

Як вбачається із зазначених вище норм права, що регулюють порядок посвідчення заповітів нотаріусами, законом заборонено підписувати заповіт за заповідача особою, на користь якої заповідається майно.

Також, згідно частини 4 статті 1253 ЦПК України, спадкоємці за заповітом не можуть бути свідками посвідчення заповіту.

Відповідно до тексту оспорюваного заповіту ОСОБА_2, на користь якої його складено, не підписувала його за заповідача та не була свідком при посвідченні нотаріусом його дійсності.

Посилання позивача на положення пункту 7 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою КМУ від 15 червня 1994 року №419, згідно якого фізична особа, на користь якої заповідається майно, не може бути присутньою під час підписання заповіту, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки цей порядок застосовується при посвідченні заповітів та довіреностей іншими уповноваженими посадовими та службовими особами, окрім нотаріусів, тоді як у даній справі заповіт посвідчено державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, з додержанням вимог статей 213 - 215 ЦПК України, встановивши обставини справи повно, надавши належну оцінку доказам у справі, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1

Оскільки ухвалене судове рішення відповідає зазначеним вимогам та обставинам справи, судова колегія вважає, що підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги зведені до посилань на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії