Провадження № 2/521/1736/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року

Малиновський районний суд м.Одеси у складі

головуючого судді Мурзенка М. В.

при секретарі Іськовій В. О.

за участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Малиновського районного суду м.Одеси цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у розмірі 65 823 грн 04 коп. за кредитним договором №б/н від 13.03.2006 року.

Позов мотивовано тим, що між ПАТ КБ «Приватбанк», що є правонаступником прав та обовязків Закритого Акціонерного Товариства ОСОБА_2 «Приватбанк», та відповідачем 13.03.2006 року укладено договір №б/н, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 14 700.00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, в зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 65 823 грн 04 коп., яка складається із заборгованості за кредитом 8 586 грн 38 коп., а також штрафи відповідно до пункту 8.6. ОСОБА_5 та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована частина), 3 110 грн 62 коп. штраф (процентна складова).

Представник позивача в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила суд відмовити в задоволенні вказаного позову та застосувати строки позовної давності. Надала до суду заперечення (а.с.36-40) в яких зазначила, що в спірному кредитному договорі не визначено розмір грошових коштів (кредиту),я кий позивач зобовязується надати відповідачу, не визначено розмір процентної ставки за кредитом, не визначено термін дії картки. Позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 13.03.2006 року між Закритим акціонерним товариством ОСОБА_2 банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 2000.00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що підтверджується копією заяви відповідача (а.с. 8). В подальшому кредитний ліміт відповідачу було збільшено, проте в порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, що підтверджується розрахунком заборгованості наданим позивачем (а.с. 6-7), згідно з яким станом на 30.09.2016 р. заборгованість за кредитом складає 8 586 грн. 38 коп., заборгованість зі сплати відсотків в сумі 53 626 грн. 04 коп. випискою про рух коштів (а.с. 52-56).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

З довідки, наданої позивачем (а.с. 57) вбачається, що строк дії платіжної картки, наданої відповідачу закінчився в серпні 2012 року, відповідно кредит відповідач мала повернути не пізніше 31 серпня 2012 року.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками є обґрунтованими.

Проте, суд погоджується з доводами відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з відповідними вимогами, що є самостійною підставою для відмови в позові, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином строк позовної давності за заявленими вимогами в частині стягнення заборгованості за кредитним договором сплив 31 серпня 2015 року, позивач звернувся до суду в листопаді 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Суд не приймає до уваги положення п. 9.12. наданих позивачем ОСОБА_5 та правил надання банківських послуг (а.с. 13), щодо автоматичної пролонгації договору, оскільки згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

ОСОБА_5 та правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, не містять підпису відповідача, суду не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці ОСОБА_5 розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що ОСОБА_5 містили умову щодо автоматичної пролонгації договору в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі ОСОБА_5 не змінювались. У зв'язку із цим доводи відповідача про неознайомлення її з Умовами та правилами надання банківських послуг, викладені в письмових запереченнях на позову (а.с. 36-40) не можна визнати необґрунтованими, такі ОСОБА_5 не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Такий висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного суду України від 11.03.2015 р. по справі 6-16цс15.

Також відхиляються судом також вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 3610 грн. 62 коп. (500 грн.- фіксована частина, 3110 грн. 62 коп. процентна складова), оскільки заява позичальника не містить умов про порядок та розмір нарахування неустойки у вигляді штрафу, ОСОБА_5 та правила надання банківських послуг, пунктом 8.6. яких передбачено стягнення штрафу, не можуть вважатись складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Керуючись ст. 207, 256, 257, 261, 526, 1054 ЦК України, ст.10,11,14,60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мурзенко М.В.