У х в а л а

11 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсним рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання права користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а :

Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 21 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд м. Києва рішенням від 12 січня 2017 року змінив рішення суду першої інстанції, виключивши з його резолютивної частини висновок суду про те, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. У решті рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишив без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2017 року залишила без змін.

20 червня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 843 Цивільного кодексу УРСР, пункту 4 статті 40 Земельного кодексу України (1990 року), частини п'ятої статті 116, пункту 2б) статті 198 та пункту 6 Перехідних положень Земельного кодексу України (2001 року), статей 2, 5 Закону України «Про плату за землю», пунктів 2, 4, 5 постанови Ради Народних комісарів УРСР від 17 лютого 1927 року «Про порядок установлення норми площі земельних ділянок під денаціоналізованими будинками і вилучення зайвини цієї площі», рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, пункту 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на судові рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2011 року, 25 квітня 2012 року, 5 квітня і 16 жовтня 2013 року та 25 червня 2014 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року, 10 червня і 7 жовтня 2015 року .

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 22 березня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог з огляду на те, що спірна земельна ділянка (площею 0,0452 га) була надана відповідачу за рахунок міських земель (не наданих у встановленому порядку у власність чи користування) на підставі рішення Київської міської ради від 15 квітня 2004 року відповідно до вимог законодавства (чинного на день прийняття оспорюваного рішення), а тому відповідач правомірно набув право власності на зазначену земельну ділянку;

при цьому апеляційний суд зазначив (з чим погодився й суд касаційної інстанції), що земельна ділянка надавалась відповідачу ОСОБА_5 за рахунок земель (площею 549 кв.м), які були вилучені у 1955 році на підставі рішення органу місцевого самоврядування із землекористування ОСОБА_7 (спадкодавця), та за неможливістю використання цих лишків землі для державних і громадських цілей; указані землі є міськими землями, не наданими у власність чи користування, оскільки документи, що посвідчують право користування земельною ділянкою, відсутні;

крім того, позивачка не надала суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність права її діда (а згодом і її як спадкоємця) на постійне користування земельною ділянкою.

Разом з тим у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 27 липня 2011 року суд касаційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про задоволення первісного позову про визнання недійсними рішень міської ради та державних актів на право власності на земельні ділянки з огляду на те, що відповідачі не надали доказів про добровільну відмову позивачки від права користування земельною ділянкою або примусове припинення її права землекористування;

- в ухвалі від 25 квітня 2012 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про задоволення зустрічного позову щодо визнання особи належним землекористувачем, оскільки позивач (за цим позовом) довів правомірність користування спірною земельною ділянкою, а питання передачі цієї ділянки іншим особам у встановленому законом порядку не вирішувалось;

- в ухвалі від 5 квітня 2013 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для визнання незаконними та скасування рішення виконкому та державного акта на право постійного користування землею з огляду на недоведеність позивачем порушення його права власності, оскільки позивач не підтвердив належними та допустимими доказами, що відведена відповідачу земельна ділянка накладається на його земельну ділянку; при цьому суд зазначив, що зменшення площі спірної земельної ділянки обумовлено вилученням відповідної земельної ділянки у його батька у 1957 році та зміною конфігурації житлового кварталу;

- у рішенні від 16 жовтня 2013 року суд касаційної інстанції, скасувавши судові рішення в частині визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом та ухваливши в цій частині нове рішення, дійшов висновку про те, що до спадкодавця при набутті права власності на житловий будинок перейшло право користування земельною ділянкою, на якій він був розташований, а тому позивачка (як спадкоємиця) також набула саме право користування цією земельною ділянкою;

- в ухвалі від 25 червня 2014 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для визнання за позивачами права власності на земельну ділянку, оскільки позивачі невірно обрали спосіб захисту порушеного права.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

У постановах, на які заявниця посилається на підтвердження передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстави перегляду судових рішень, Верховний Суд України дійшов таких правових висновків:

- порядок ведення лісовпорядкування повинен визначатися в єдиній системі ведення Державного лісового кадастру в поєднанні із системою ведення Державного земельного кадастру. Згідно з нормами статей 181 - 184, 202 - 204 Земельного кодексу України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані Державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації. Інформацію щодо цільового призначення земельної ділянки й користувача можливо встановити, витребувавши відповідні відомості з Державного лісового кадастру та з Державного земельного кадастру (постанова від 24 грудня 2014 року);

- перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений у статті 141 ЗК України і є вичерпним. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 ЗК України. Відповідно до частини п'ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Частинами першою та п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти (постанова від 10 червня 2015 року);

-відповідно до частини першої статті 29 ЗК України 1990 року та частин третьої, четвертої статті 142 ЗК України 2001 року припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради; примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки могло відбуватися у судовому порядку, передбаченому частиною четвертою статті 29, частиною шостою статті 31 ЗК УРСР 1990 року та статті 143, частини десятої статті 149 ЗК України 2001 року (постанова від 7 жовтня 2015 року).

Отже, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року, 10 червня і 7 жовтня 2015 року, оскільки ухвала суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не суперечить цим висновкам.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсним рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання права користування земельною ділянкою за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко