Справа № 127/8383/17
Провадження № 2-о/127/379/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Короля О.П..

секретаря Боднарчук А.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за заявою ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду за участю заінтересованої особи Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України.

Заява мотивована тим, що заявник є громадянкою України. В звязку з проведенням антитерористичної операції у Донецькій області не може отримати свідоцтво про народження дитини згідно з українським законодавством.

10.06.2016 року заявник народила сина ОСОБА_2, про що свідчить лікарське свідоцтво про народження №407, видане міською лікарнею №2 м. Макіївки Донецької Народної Республіки від 28.07.2016 року.

На підставі вказаного лікарського свідоцтва Пролетарським відділом записів актів цивільного стану м. Донецька Державної Реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 25.06.2016 року видано свідоцтво про народження ОСОБА_2 ДНР №013438, актовий запис №226.

З метою належної реєстрації народження дитини та внесення відповідного запису до Державного реєстру актів цивільного стану громадян заявник звернулась до Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області щодо реєстрації народження дитини ОСОБА_2 на підставі наявних документів. Проте у реєстрації було відмовлено та розяснено про неможливість реєстрації народження дитини на підставі наявних документів, у звязку з тим, що нею предявлено свідоцтво про народження дитини, видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що стало підставою звернення до суду.

Заявник подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила заяву про встановлення факту задовольнити та встановити факт народження її сина, щодо задоволення заяви в частині зазначення в графі відомості про батька дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, не наполягала.

Представник заінтересованої особи Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану належним чином повідомлена про розгляд справи в судове засідання не зявилась.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява обгрунтована та підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.7 ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної ресстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Згідно з ч. 2 ст. 257-1 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Згідно з ч.5 ст. 257-1 ЦПК України копія судового рішення видається особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації народження або смерті особи.

Судом встановлено, що заявник є матірю дитини ОСОБА_2, який народився 10.06.2016 року На день народження ОСОБА_2 проживав на окупованій території України, а саме на території Донецької Народної Республіки.

Факт народження підтверджується лікарським свідоцтвом про народження №407, яке видане міською лікарнею №2 м. Макіївки Донецької Народної Республіки від 28.07.2016 року.

На підставі вказаного лікарського свідоцтва Пролетарським відділом записів актів цивільного стану м. Донецька Державної Реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 25.06.2016 року видано свідоцтво про народження ДНР №013438, актовий запис №226, в якому батьком дитини зазначено ОСОБА_3, матір»ю дитини зазначено ОСОБА_1.

Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними. якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ) виданий цими органами або особами є недійсним і не створює правових наслідків.

А тому видане свідоцтво про народження не створює правових наслідків.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до cm.cm. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як наприклад реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип v своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v.Turkey, 18.12.1996, 45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v.Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v.the of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, №96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, №92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v.Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, №142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт народження 10,06.2016 р. ОСОБА_2 встановленим.

Керуючись ст.ст. 11,57-60, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт народження 10.06.2016 року, громадянкою України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, НОМЕР_3, виданий Єнакіївським МВ УМВС України в Донецькій області 15 жовтня 2001 року, дитини ОСОБА_2 в м. Макіївка, Донецька область, Україна.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя