Провадження №2/428/899/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017р. Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

судді Юзефовича І.О.

при секретарі Рочевій М.О., Продченко О.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту належності майна на праві спільної сумісної власності подружжя, визначення часток співвласників, поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту належності майна на праві спільної сумісної власності подружжя, визначення часток співвласників, поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 уклала шлюб з відповідачем 23.08.1997р. Під час перебування з відповідачем у шлюбі, а саме 01.03.2006р. ними за спільні кошти в сумі 53013грн. була придбана двокімнатна квартира, розташована за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова (Дзержинського)АДРЕСА_1. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2006р. Відповідач ОСОБА_3 не визнає права позивача на спірну квартиру та вважає, що вона належить лише відповідачу, так як зареєстрована на нього, при цьому відповідач ОСОБА_3 не тільки категорично відмовляється поділити спірне майно мирним шляхом, але й не надає позивачу ОСОБА_1 права повноцінно користуватись належною їй частиною квартири, тому позивач ОСОБА_1 змушена зараз мешкати зі своїми батьками. У звязку з викладеним позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом і просить суд встановити факт того, що квартира №66, яка розташована за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, буд. 18 та зареєстрована на імя ОСОБА_3 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності; визначити частки співвласників квартири №66 в будинку №18, розташованому по вул. Вілєсова у м. Сєвєродонецьку Луганської області, встановивши їх у розмірі: 1/2 частка ОСОБА_3 та 1/2 частка ОСОБА_1; поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартиру №66, розташовану в будинку №18 по вул. Вілєсова у м. Сєвєродонецьку Луганської області, зареєстровану ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2006р., завіреному приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_4 за р.№1490; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири №66, яка розташована в буд. №18 по вул. Вілєсова у м. Сєвєродонецьку Луганської області; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в якості судового збору в сумі 1150грн.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити та додатково пояснила, що з 23.08.1997р. по 13.01.2017р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 01.03.2006р. за спільні грошові кошти була придбана спірна квартира. Відповідач ОСОБА_3 відмовляється поділити квартиру та не дає їй права повноцінно нею користуватись, тому просить позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримав, додаткових пояснень не надав.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги визнав, крім вимоги про стягнення з нього понесених позивачем ОСОБА_1 судових витрат. Додатково пояснив, що позивач ОСОБА_1 сама виїхала зі спірної квартири, забрала речі та меблі.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази , суд вважає необхідним задовольнити позов з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 58, 59 ЦПК України ), і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК України ).

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, відповідно до п. 7 цієї ж статті, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску є його особистою приватною власністю. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним.

В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст.ст. 69-71 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про одруження серії І-ЕД №015603, виданого Сєвєродонецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області від 23.08.1997р., ОСОБА_3 та ОСОБА_5 одружились 23.08.1997р., про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №598, прізвище дружини після одруження ОСОБА_3. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири серії ВСО №969220, посвідченого 01.03.2006р. приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_4 за р. № 1490, зареєстрованого в Сєвєродонецькому МБТІ від 26.03.2006р. за р. № 13688798, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 (вул. Дзержинського) в м. Сєвєродонецьк Луганської області. Відповідно до копії заяви ОСОБА_1, посвідченої 01.03.2006р. приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованої в реєстрі за №1489, ОСОБА_1 дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на купівлю ним за їхні спільні гроші квартири №66 за адресою: м. Сєвєродонецьк Луганської області, вул. Вілєсова, буд. 18. Згідно копії висновку про вартість майна від 16.11.2016р., виданого ПВКП «Кварта» - оцінювач, ринкова вартість двокімнатної кварти на 8-му поверсі 9-ти поверхового будинку, загальною площею 48,6кв.м., житловою 27,7кв.м. за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, 18/66 становить 230000грн.

Таким чином, судом встановлено, що обставини, якими позивач ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, адже сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 23.08.1997р. набули квартиру, розташовану за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова (Дзержинського)АДРЕСА_1, яка хоча і була зареєстрована на імя відповідача ОСОБА_3 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки у подружжя ОСОБА_3 на даний час виникло питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, то суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту належності майна на праві спільної сумісної власності подружжя, визначення часток співвласників, поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності, підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_1 документально підтвердженні судові витрати у розмірі 1150грн..

Керуючись ст.ст. 27 , 31 , 57 , 60 , 88, 154, 199 , 212-215 , 223, ЦПК України , ст.ст. 60-61, 63, 65, 69-71 СК України , суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту належності майна на праві спільної сумісної власності подружжя, визначення часток співвласників, поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності, задовольнити.

Встановити факт того, що квартира №66, яка розташована за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, буд. 18 та зареєстрована на імя ОСОБА_3 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Визначити частки співвласників квартири №66 в будинку №18, розташованому по вул. Вілєсова у м. Сєвєродонецьку Луганської області, встановивши їх у розмірі: 1/2 частка ОСОБА_3 та 1/2 частка ОСОБА_1.

Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартиру №66, розташовану в будинку №18 по вул. Вілєсова у м. Сєвєродонецьку Луганської області, зареєстровану ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2006р., завіреному приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_4 за р.№1490.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частці квартири №66, яка розташована в буд. №18 по вул. Вілєсова у м. Сєвєродонецьку Луганської області.

Стягнути з ОСОБА_3, і.к. НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, і.к. НОМЕР_2 суму сплаченого судового збору по справі в розмірі 1150грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя