Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

Справа № 185/1138/17

Провадження № 2/185/1677/17

18 липня 2017 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючий - суддя Бабій С.О., при секретарі судового засідання Шмик К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на придмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

02 лютого 2017 року згідно із відбитком штемпеля на конверті поштового відправлення Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулося до суду з позовом, яким просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 (за Договором про надання споживчого кредиту№ 29-ТТ№1-ИД 0) від 19.06.2006 р., укладеним з АТ «УкрСиббанк») перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» в розмірі 522 636,74 грн. (з яких: 455 846, 97 грн. заборгованість по тілу кредиту; 66 789, 76 грн. заборгованість по відсоткам), звернути стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру, загальною площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого19 червня 2006 року ОСОБА_2, приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, за реєстром № Д-839. Договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 19 червня 2006 року за № 2523326, шляхом надання Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, за ціною 522 636,74 (п'ятсот двадцять дві тисячі шістсот тридцять шість) гривень 74 копійок.

Обґрунтовуючи позовну заяву позивач посилався на те, що 19 червня 2006 відповідач та АКІБ «УкрСиббанк» (найменування змінено на АТ «УкрСиббанк») уклали договір № 29-ТТ№1-ИД 0) відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 38 000 грн. (тридцять вісім тисяч) доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,8 %на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 18 червня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором 19.06.2006 між АКІБ УкрСиббанк (найменування змінено на АТ «УкрСиббанк») та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, однокімнатну квартиру, загальною площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу.

У порушення ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідач свої зобовязання за вказаним договорам належним чином не виконав, тому станом на 21 вересня 2015 року відповідач має заборгованість перед позивачем у сумі 522 636,74 грн. (пятсот двадцять дві тисячі шістсот тридцять шість) гривень 74 копійок, яка складається з 455 846,97 грн. заборгованість за кредитом, 66 789,76 грн. заборгованість по відсоткам.

21 вересня 2015 року за договором факторингу №27 від ПАТ «УкрСиббанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги, в т.ч. й за договором № 29-ТТ№1-ИД 0) від 19 червня 2006 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» й ОСОБА_1.

29 вересня 2015 року між позивачем та АТ «УкрСиббанк» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2 за договором іпотеки до договору факторингу № 27 від 21 вересня 2015 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги, за договором іпотеки зареєстрованого за № Д-840, в реєстрі заборон № 2149 укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1

Однак, в порушення умов Кредитного договору, погашення частин кредиту і нарахованих за його користування процентів у передбачених графіком повернення кредиту сплати процентів в строк не відбувається.

В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовну заяву підтримує в повному обсязі

Відповідач в судове засідання не зявився , про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як випливає з матеріалів справи, відповідно до укладеного 19 червня 2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» (найменування змінено на АТ «УкрСиббанк») був укладений договір № 29-ТТ№1-ИД 0), згідно якого Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 38 000 грн. (тридцять вісім тисяч) доларів США з умовами повернення відсотків за його користування у розмірі 11,8 % на рік на суму залишку заборгованості по кредиту на строк до 18 червня 2027 року в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у кредитних договорах строки (а.с.4-10).

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У порушення умов договору кредитного договору № 29-ТТ№1-ИД выдповыдач порушив взяті на себе зобовязання та перестав належним чином (в обсягах та в терміни, які передбачені кредитним договором) сплачувати борг за кредитом, внаслідок чого, станом на 21.09.2015 р., заборгованість складає: 522 636,74 грн., із яких 455 846,97 грн. заборгованість за кредитом та 66 789,76 грн. заборгованість по відсоткам. Будь-яких доказів, які б спростовували даний розрахунок заборгованості,відповідачем суду не надано.

З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором 19.06.2006 між АКІБ УкрСиббанк (найменування змінено на АТ «УкрСиббанк») та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, однокімнатну квартиру, загальною площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 19.06.2006 р. Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_2 (а.с.14-16). Відповідно до п. 2.1.1. іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Згідно із ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку". Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України "Про іпотеку").

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом.

Ч.1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Ч.1. ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

21 вересня 2015 року між Товариством з обмеженою «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» було укладено Договір факторингу № 27, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитними договорами, в т.ч. й за договором № 29-ТТ№1-ИД від 19 червня 2006 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, перейшло до ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (а.с.18-19). Також позивачем було надано копію акту прийому-передачі права вимоги від 22.09.2015 р. (а.с.20), а також реєстр боржників до договору факторингу № 27 від 21.09.2015 р. щодо відповідача (а.с.21).

Також 29 вересня 2015 року між позивачем та АТ «УкрСиббанк» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2 за договором іпотеки до договору факторингу № 27 від 21 вересня 2015 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги, за договором іпотеки зареєстрованого за № Д-840, в реєстрі заборон № 2149 укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (а.с.22-26).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти в письмовій формі.

За ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

За ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно п. 4.8 Договору факторингу № 27 від 21.09.2015 р. клієнт (ПАТ «УкрСиббанк») зобовязаний внести зміни до записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про перереєстрацію обтяження та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотек (а саме замінити обтяжувача з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» щодо передачі всіх прав вимоги за кредитами протягом 5 (пяти) робочих днів з дати підписання цього Договору, шляхом укладення Договору відступлення права вимоги за іпотечними договорами, який посвідчується нотаріально. Як випливає із змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 44772863 від 30.09.2015 р., відповідно до реєстраційного запису про іпотеку № 11391609, було внесено відомості про відступлення прав та іпотеко держателем є обтяжувачем станом на 28.04.2017 р. є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (а.с.17). Відтак, до позивача дійсно перейшло право грошової вимоги за кредитним договором договором № 29-ТТ№1-ИД від 19 червня 2006 року та договором іпотеки від 19.06.2006 р. щодо однокімнатної квартири, загальною площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно п.п.4.1, 4.2 Договору іпотеки, Іпотекодержатель має право звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим Договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

У правовому висновку, який містьтьсяу постанові Верховного Суду України у справі № 6-3034цс16 від 05.04.2017р., зазначається, що аналіз положень статей 33, 36-39 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі Закон) дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Разом з тим обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обовязком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням субєктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону, резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За змістом частини пятою статті 38 Закону дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Згідно із ч.6. ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою міжіпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові 6-61цс15 від 27 травня 2015 року).

Ця правова позиція було змінена Верховним Судом України та викладена в постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-1205цс15.

У постанові від 23 грудня 2015 року Верховний суд України зазначив, що відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

У постанові Верховного суду України від 08.06.2016 р. у справі № 6-1239 цс16 Верховний суд України зазначив, що положеннями частини першої статті 39Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, прийняв рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом їх продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною субєктом оціночної діяльності під час виконавчого провадження.

При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38Закону України «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону

Під час розгляду справи сторони ціну продажу предмету іпотеки між собою не погодили. Проте, відповідно до п.п. 1.1 іпотечного договору сторони визначили, що вартість предмету іпотеки складає 266 437, 00 грн. Позивач просить надати йому право на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, за ціною 522 636,74 грн., що дорівнює розміру заборгованості відповідача перед позивачем на 21.09.2015 р. (455 846,97 грн. заборгованість за кредитом та 66 789,76 грн. заборгованість по відсоткам).

Позивачем не доведено підстав для встановлення ціни продажу предмета іпотеки у розмірі 522 636,74 грн. Так, звіт про оцінку однокімнатної квартири, загальною площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 суб'єктом оціночної діяльності позивачем не надавався, клопотання щодо призначення судової експертизи із вказаного питання позивачем не заявлялися. З огляду на вказані обставини, а також враховуючи приписи ч.1 ст. 25 Закону України «Про заставу», за якою якщо при реалізації предмета застави виручена грошова сума перевищує розмір забезпечених цією заставою вимог заставодержателя, різниця повертається заставодавцю, суд вважає за необхідне в резолютивній частині рішення суду щодо визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, викласти її у відповідності до вимог ч. 6 ст.38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положень п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме, встановити початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не менше ніж 522 636,74 грн., виходячи із вимоги позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Суд враховує, що ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності ;на предмет іпотеки), ст.38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти), ст. ст. 41, 43?47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах)Закону України"Про іпотеку" протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам ? підприємцям) або юридичним особам ? субєктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно із пунктом 1 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Донецьк, у якому знаходиться предмет іпотеки - однокімнатна квартира загальною площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Одночасно, на думку суду, положення ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» самі по собі не унеможливлюють ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а застосовується під час виконання рішення суду. Вказаний висновок корегується із подібними за змістом положеннями Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", за яким мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Вказаний закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень. Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (№ 6-58цс15), 9 вересня 2015 року (№ 6-483цс15), 2 березня 2016 року (№6-1356цс15).

На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 3-4, 6-8, 10-11, 15, 59-60, 79, 88, 109, 208-209, 212-215, 218, 224-226, 232, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1, РНОКПП: НОМЕР_1 (за Договором про надання споживчого кредиту№ 29-ТТ№1-ИД від 19.06.2006 р., укладеним з АТ «УкрСиббанк») перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» в розмірі 522 636,74 (п'ятсот двадцять дві тисячі шістсот тридцять шість) гривень 74 копійок (з яких: 455 846, 97 грн. заборгованість по тілу кредиту; 66 789, 76 грн. заборгованість по відсоткам), звернути стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру, загальною площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1) на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого19 червня 2006 року ОСОБА_2, приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, за реєстром № Д-839. Договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 19 червня 2006 року за № 2523326, шляхом надання Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві за ціною, визначеної на підставі проведеної оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але не меншою ніж 522636,74 грн (пятсот двадцять дві тисячі шістсот тридцять шість гривень 74 копійки).

В інший частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» судові витрати по справі у сумі 7839,55 грн. (сім тисяч вісімсот тридцять девять гривень 55 копійок).

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем у десятиденний строк з моменту отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Позивачем рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяті днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій