Провадження № 22-ц/783/2764/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 16 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Нейлі Вагітовни, з участю третіх осіб: ОСОБА_6, Приватного нотаріуса ОСОБА_7, про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третіх осіб: ОСОБА_6, приватного нотаріуса ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що в результаті ДТП, 12 червня 2015 року загинув її брат ОСОБА_8. Вказує, що ОСОБА_8 був власником 1/2 квартири на вулиці Городоцькій, 87/18а, в якій проживав та був зареєстрований. Після його смерті стало відомо, що її брат уклав з відповідачем ОСОБА_4 договір купівлі-продажу від 21 квітня 2010 року 1/2 частки квартири. Зазначає, що даний договір був укладений у звязку з тяжкими обставинами, а саме через заборгованість за кредитним договором перед ВАТ КБ «Надра» від 28 серпня 2008 року №320/08-Ф, предметом якого була позика в сумі 45 791,20 доларів США.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_4 були власниками квартири 18а на вулиці Городоцькій, 87 (по ? кожен ), що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 листопада 2002 року та реєстраційним посвідченням від 30 січня 2003 року КММ №087978.

21 квітня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частки згаданої квартири.

У п. 4. договору купівлі-продажу від 21 квітня 2010 року визначено, що продаж вчинено за 41 480 грн.

З довідки з місця проживання про склад сімї і прописки № 5026 від 7 вересня 2015 року вбачається, що ОСОБА_4 є власником квартири №18 а по вулиці Городоцькій, 87.

Встановлено, що приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 21 квітня 2010 року за реєстровим номер 581 була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_4 на ОСОБА_8 на продаж квартири.

З матеріалів справи вбачається, що між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір 2320/08-Ф від 28 серпня 2008 року, предметом якого були грошові кошти в сумі 45 791, 20 доларів США. Відповідно до п.2.1. договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань щодо погашення кредиту укладено договір іпотеки будинку № 41 на вулиці Пролетарській, с. Заставне, Золочівського району, Львівської області.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У пунктах 19, 20 Постанови зазначено, що відповідно до статей 229 -233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Для визнання правочину недійсним з передбачених ст. 233 ЦК України підстав, одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач не довела, що договір купівлі-продажу укладено під загрозою втрати житла, оскільки квартира №18 в будинку 87 на вулиці Городоцькій у м. Львові не була предметом застави, а банком не пред'являлись ОСОБА_8 позовні вимоги щодо повернення боргу шляхом визнання права власності на вищезазначену квартиру або звернення стягнення на неї у інший спосіб. Сам факт наявності кредитного договору не доводить загрози втратити житла.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Оскільки на виконання умов спірного договору ОСОБА_4 сплатила вартість придбаної квартири, а також зареєструвала право власності в органах реєстрації, за вказаним правочином між сторонами настали реальні правові наслідки, які обумовлювалися вказаним правочином.

Також позивачем не доведено умислу ОСОБА_4 на укладення фіктивного правочину, а вона зазначене заперечувала.Сторони правочину виконали його умови, які обумовлювались оспорюваним правочином, тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним з підстав фіктивності, також позивач не довела, що спірний договір було укладено під впливом тяжких обставин і на невигідних умовах.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді