АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №615/1699/16-ц Головуючий суддя І інстанції Токмакова А. П.
Провадження № 22-ц/790/5580/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про виселення
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Яцини В.Б.,

Суддів: Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - Валківський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Служба у справах дітей Валківської районної державної адміністрації Харківської області, приватний нотаріус Валківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, та примусове виселення,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який усно доповнивши в судовому засіданні вимоги, просила визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, особами, які втратили право на користування житловим будинком № 11 по пров. Заводський м. Валки Харківської області; виселити відповідачів з даного будинку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що житловий будинок № 11 по пров. Заводський м. Валки Харківської області є її приватною власністю, що підтверджується свідоцтвом серії НВ1 522373, виданим 08.12.2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_4 та витягом з Держреєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.12.2016 року. У вказаному житловому будинку зареєстрована ОСОБА_2 разом з повнолітнім сином ОСОБА_3 та, як виявилось під час судового засідання, неповнолітнім онуком ОСОБА_5, хоча останні фактично проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1.

З метою вирішення питання про добровільне зняття з реєстрації відповідачів, звернулася до них з листом, але відповіді не отримала, в зв'язку з чим змушена звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_6, що діє на підставі

довіреності, позовні вимоги підтримали, посилаючись на непорушність права власності,

передбачену Конституцією України. Вказали, що право власності на житловий будинок позивачем було в законний спосіб згідно свідоцтва, виданого нотаріусом на підставі акту-передання та постанови державного виконавця про передачу житлового будинку в рахунок погашення боргу, крім того, відповідачі не є членами її родини, тому повинні усунути перешкоду в користуванні житловим будинком шляхом зняття з реєстрації та виселення.

При цьому позивач наполягала, що вона виконала всі необхідні дії зазначені державним виконавцем під час виконання виконавчого провадження про стягнення з відповідачів на її користь заборгованості. Зокрема, за вказівкою державного виконавця сплатила різницю суми між початковою ціною житлового будинку в ході проведення прилюдних торгів та суми заборгованості, ля чого отримала акт-передання та постанову державного виконавця про передачу їй житлового будинку в рахунок погашення боргу. Проте, відповідачі позбавляють її, як власника, можливості користуватися житловим будинком.

Представник відповідача ОСОБА_7, що діє на підставі довіреності, та відповідачі позовні вимоги не визнали. Заперечували проти задоволення позову, оскільки під час проведення відповідних виконавчих дій та видачі свідоцтва не враховано наявність реєстрації місця проживання в даному житловому будинку неповнолітньої дитини. Крім того, вважає, що у відповідності до ч.2 ст.109 ЖК України виселення громадян при зверненні стягнення на житлове приміщення можливе лише у випадку, якщо приміщення були придбані за рахунок позики, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення. Докази, які б свідчили, що боргова розписка була забезпечена даним житловим будинком, відсутні. В інших випадках громадяни підлягають виселенню тільки з наданням іншого постійного житлового приміщення. При цьому, житлове приміщення, що надається при виселенні, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора.

Представник Служби у справах дітей Валківської районної державної адміністрації

Харківської області ОСОБА_8, що діє на підставі довіреності, заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що при здійсненні правочину служба не залучалася, дозвіл на продаж житлового будинку, в якому зареєстровано місце проживання неповнолітньої дитини, не надавався.

Вказала, що сімя ОСОБА_5 на обліку в службі не перебуває. При обстеженні будинку за клопотанням ОСОБА_1 виявлено дитячі речі, продукти харчування, тобто створено всі умови для належного проживання дитини. Посилання позивача на те, що дитина може бути прописана з матірю не є підставою для виселення, оскільки дане питання може бути вирішено тільки за згодою батьків.

Приватний нотаріус Валківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 підтримала позов. Зазначила, що передача житлового будинку відбулася в результаті примусового стягнення, правочини при цьому не вчинялись.

Представник Валківського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди учасників процесу судовий розгляд вирішено проводити за його відсутності, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та стягнути сплачений судовий збір у сумі 1102 грн.40 коп. та 1212 грн.64 коп.

При цьому посилалась на те, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, упереджене та ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, порушено конституційні права позивача у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Судом першої інстанції необґрунтовано залучено до розгляду справи треті особи: Валківський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області та Приватний нотаріус Валківського районного нотаріального округу ОСОБА_4, що виходить за межі заявлених вимог так як предметом позову були вимоги про визнання відповідачів особами які втратили право користування житловим приміщенням та їх примусове виселення, а не підстави набуття права власності на будинок позивачем. Судом допущено подання зустрічного позову із порушенням вимог ст. 119 ЦПК України, що призвело до затягування судового процесу майже на 2 місяці.

Вказала, що на момент розгляду справи свідоцтво про право власності, видане приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 не оскаржене і жодним чином не обмежене, тому суд не мав правових підстав ставити під сумнів законність володіння майном позивачем та перевіряти підстави набуття такого права виходячи при цьому за межі позовних вимог, що прямо забороняє ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 Цивільного Кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України передбачає захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається із наданого позивачем ОСОБА_9 від 08.12.2016 року, виданим приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого в.о. начальника Валківського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_10 23.11.2016 року, ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: пров. Заводський, № 11, м. Валки Харківської області. Оскільки торги не відбулися, стягувач ОСОБА_1 виявила бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало на праві власності ОСОБА_2

Згідно довідки, виданої КП Благоустрій Валківської міської ради Харківської області № 317 від 03.03.2017 року власником житлового будинку за адресою: пров. Заводський, № 11, м. Валки Харківської області значиться ОСОБА_2, яка має склад сімї: син - ОСОБА_3, малолітній онук ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, оформлених в передбаченому законом порядку, щодо набуття права власності на спірний житловий будинок.

Колегія суддів в цілому погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість виселення відповідачів у даній справі, виходячи з наступного.

Свої висновки про недоведеність дотримання позивачем законної процедури набуття права власності, як підстави заявленого позову, суд першої інстанції діяв відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року по справі № 6-174цс12. Верховний Суд України зазначив, що виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення ОСОБА_5 про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а відтак є правочином. Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені чч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Крім того колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України дослідити питання щодо гарантій дотримання житлових прав відповідачів, на що посилався представник відповідачів у своїх запереченнях проти позову.

Як безспірно встановлено судом, позивач набула право власності на вищевказаний жилий будинок під час примусового виконання рішення суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача боргу в сумі 34340 грн. за договором позики в результаті звернення державним виконавцем відповідно до передбаченого у ч. 6 та ч. 8 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» порядку стягнення на належне відповідачу нерухоме майно у вигляді житлового будинку. Внаслідок того, що прилюдні електронні торги не відбулися стягувач погодився залишити за собою в рахунок погашення боргу нереалізований вказаний жилий будинок боржника ОСОБА_2, де вона мешкала разом зі своїм сином - відповідачем ОСОБА_3 та, як було зясовано районним судом, малолітнім онуком ОСОБА_5

Тому поряд з нормами ст. 391 ЦК України про право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, у даній справі підлягають до застосування норми ЖК УРСР, у ст. 1 якого відповідно до Конституції України передбачено право громадян на житло.

Згідно до ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у ч.1 якої передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

ч. 2 Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

ч. 3 Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на

підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

ч. 4 Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового

проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому

частиною третьою цієї статті.

Виходячи зі змісту вказаних норм права, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Саме таких висновків послідовно підтримується Верховний Суд України в постановах від 24 червня 2015 року по справі № 6-447цс15, 10 лютого2016 року по справі № 6-2830цс15, від 22 червня 2016 року по справі №6-197цс16, від 21 грудня 2016 року по справі № 6-1731цс16).

Виходячи з наведеної правової позиції та відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР - виселення із займаного жилого приміщення без надання іншого постійного жилого приміщення за борги, які виникли на підставі договору позики, можливо лише у випадку, коли це житло було придбане за рахунок позичених коштів і при цьому це майно перебувало у стягувача в іпотеці.

Стаття 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. (далі по тексту Конвенція) передбачає таке:

1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Разом з тим, права позивача як нового власника жилого будинку захищено, крім норм національного законодавства, гарантіями на мирне володіння своїм майном, передбачених ст. 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.

Згідно названої статті Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У п. 44 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року по справі «Кривицька та Кривицький проти України» (заява № 30856/03) зазначив про зміст критерію втручання у захищене ст. 8 Конвенції право на житло: «необхідний у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Далі в цьому пункті Європейський суд нагадав, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

У зв'язку з цим у п. 50 вказаного рішення та контексті обставини справи «Кривицький та Кривицька проти України», яка стосувалася виселення заявників з житла, де вони тривалий час мешкали до визнання недійсним їх прописки, за позовом держави - нового власника, Європейський суд з прав людини зазначив про необхідність національним судам встановлювати баланс між інтересами родини заявників із двома неповнолітніми дітьми, які тривалий час були наймачами квартири, та фінансовими інтересами держави в одержанні максимального доходу від продажу квартири, набутої як майно померлої особи, у якої немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом. З огляду на ненадання державними органами належного обґрунтування для відхилення доводів заявників щодо застосовності до їхньої справи житлового законодавства (відносно виселення мешканців, які самоправно зайняли приміщення), за відсутності оцінки співрозмірності їхнього виселення національним судом, Європейський суд з прав людини вирішив, що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло, внаслідок чого мало місце порушення статті 8 Конвенції (п.п. 51, 52).

Вирішуючи колізію вищевказаних норм ЖК УРСР, якими додатково гарантуються права користувача жилих приміщень та ЦК України про захист права власності колегія суддів виходить з того, що право особи на житло у порівнянні із правом на мирне володіння майном захищаються додатковими гарантіями від втручання, які містяться у п. 2 ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року. Коли втручання здійснюється згідно із законом, на відміну від ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення гарантованого у ст. 8 Конвенції права, за винятком випадків, якщо це є необхідним у демократичному суспільстві, а не лише в інтересах суспільства, як це передбачено в умовах втручання у право на мирне володіння майном.

Таким чином, Конвенційна умова для оцінки пропорційності втручання у захищене ст. 8 право особи на житло є більш вузькою в її межах та жорсткою за змістом в підставах для обмеження, ніж врахування інтересів суспільства, а тому пріоритет у захисті цих прав у даному випадку згідно до Конвенції надається правам особи на житло.

У даній справі набутий позивачем житловий будинок є житлом, де відповідачі постійно мешкають разом з малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 40) і позивач цих обставин належними і допустимими в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами не спростував. Під час апеляційного розгляду відповідачі запропонували позивачу сплатити усю суму заборгованості, від чого позивач відмовився, наполягаючи на необхідність відшкодування додаткових витрат, які вона понесла у звязку з оформленням права власності при зверненні стягнення на це майно.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Тому, колегія суддів вважає, що у даному випадку виселення відповідачів згідно до вищевказаних положень Конвенції та конституційного принципу верховенства права є непропорційним втручанням у конвенційне право особи на повагу до житла.

Виходячи з наведеного, слід визнати, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, яке доводами скарги не спростоване, і не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, тому відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2017 року -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії