233 № 233/3379/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартишева Т. О.

за участю секретаря Кюсєвої Т.О.,

заявниці ОСОБА_1,

представника заінтересованої особи -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2 районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, про встановлення факту смерті особи в певний час, -

В С Т А Н О В И В:

14 липня 2017 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи її матері ОСОБА_3, в якій заявниця зазначила, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 15 квітня 2017 року у м. Донецьк та була похована у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Їй було видано довідку про причину смерті ОСОБА_3, а також свідоцтво про смерть останньої, при цьому у звязку з тим, що вищевказані документи видані закладом охорони здоровя та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті ОСОБА_2 районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області їй відмовлено, тому підтвердити смерть своєї матері у встановленому законом порядку вона позбавлена можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для неї юридичне значення просила встановити факт смерті особи в певний час.

У судовому засіданні заявниця підтримала заяву та просила її задовольнити, встановивши факт смерті її матері ОСОБА_3, що мав місце 15 квітня 2017 року у м. Донецьк.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Донецької області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною брата заявниці ОСОБА_1, а померла ОСОБА_3 доводилася рідною сестрою свекрухи свідка. ОСОБА_3 проживала у м. Донецьк, тривалий час хворіла та 15 квітня 2017 року померла у вказаному населеному пункті. Свідок особисто була присутня на похованні ОСОБА_3 та її відомо, що організацією поховання займалась заявниця у справі ОСОБА_5, яка понесла і витрати на їх проведення.

Зясувавши позицію заявниці, допитавши свідка, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров*я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Заявниця ОСОБА_1 (а.с. 6-7) народилася 10 жовтня 1970 року, згідно відомостей паспорту є зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 «Б», кв. 12 (а.с. 7); згідно довідки УСЗН ОСОБА_2 міської ради № НОМЕР_1 від 14 липня 2017 року (а.с.8) перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1.

Згідно копії свідоцтва про народження серії VІІ-НО № 482901 (а.с. 9) матірю заявниці ОСОБА_1 є ОСОБА_6, а батьком ОСОБА_7.

08 вересня 1989 року заявниця змінила прізвище з «Ханахбєєва» на «Кочергіна», що вбачається з копії свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові серії І-НО № 258872, виданого Будьоннівським відділом РАГС м. Донецька, актовий запис № 15 від 08 вересня 1989 року (а.с.11).

Заявниця змінила дошлюбне прізвище з «Кочергіна» на «Романова» у звязку з реєстрацією шлюбу у Донецькому міському відділі РАГС Донецького обласного управління юстиції із ОСОБА_8, актовий запис № 576 від 08 серпня 1992 року, який було розірвано 11 травня 2000 року, Будьонівським відділом РАГС м. Донецька, запис акта № 135 від 11 травня 2000 року, що вбачається з довідки № 15-68-758 від 20 грудня 2002 року (а.с.13).

Судом оглянуто довідку про шлюб Пролетарського відділу записів актів громадянського стану м. Донецька № 459/04.9-93 від 30 червня 2017 року (а.с.12), про те, що 17 липня 1965 року зареєстровано шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_3, у звязку з чим мати заявниці змінила прізвище з «Кочергіна» на «Ханахбєєва», актовий запис про шлюб № 637. Шлюб розірвано 14 вересня 1976 року у Пролетарському відділі РАГС м. Донецька, актовий запис № 708.

Мати заявниці ОСОБА_3 (а.с.10), ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно копії сторінки паспорту з відміткою про місце проживання була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2 «Б», кв. 12 (а.с.10 зворот), відповідно до довідки МСЕК № 117696 09 березня 1994 року (а.с.17) мала інвалідність, померла 15 квітня 2017 року у м. Донецьк, у звязку з чим видано довідку про причину смерті № 116 від 15 квітня 2017 року (а.с.15) в якій причина смерті зазначена: «Гострий повторний трансмулярний інфаркт задньобокової стінки міокарда. Гіпертонічна хвороба». Також заявницею одержано свідоцтво про смерть останньої (а.с. 16), видане Київським відділом РАГС м. Донецька.

При цьому, вказані документи, що підтверджують смерть ОСОБА_3, видані закладом охорони здоровя та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, є недійсними та не створюють юридичних наслідків.

ОСОБА_2 районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області за вих. № 15.19-61/918 від 13 липня 2017 року (а.с. 14) заявниці відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті ОСОБА_3, оскільки предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством.

Судом оглянуті надані заявницею на підтвердження заявлених вимог фотознімки з місця поховання ОСОБА_3 (а.с.18).

Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною ОСОБА_5 України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною ОСОБА_5 України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною ОСОБА_5 України, підлягає негайному виконанню.

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що мало місце 15 серпня 2017 року у м. Донецьк Донецької області, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявниці та іншим шляхом встановити цей факт неможливо, у проведенні державної реєстрації факту смерті за наявними у заявниці документами ОСОБА_2 районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, відмовлено (а.с. 14). Тому, суд вважає за необхідне задовольнити заяву та встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьк, - 15 квітня 2017 року у м. Донецьк Донецької області, Україна.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218, 234-235, 256, 257, 257-1, 259 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, - 15 квітня 2017 року у м. Донецьк Донецької області, Україна.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені 14 липня 2017 року. Повний текст судового рішення виготовлено 17 липня 2017 року.

Суддя