Ухвала

іменем україни

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Гулька Б.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 2 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 3 вересня 2012 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, за яким відповідач взяв у нього в борг грошові кошти у розмірі 7 500 доларів США, які зобов'язався повернути до 3 вересня 2013 року. Свої зобов'язання за договором позики відповідач не виконав.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь зазначені грошові кошти, що за курсом Національного банку України станом на 8 лютого 2015 року еквівалентно 173 475 грн та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 2 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 173 475 грн. Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. ст. 207, 1047 ЦК України, дійшли до правильного висновку про те, що між сторонами укладено договір позики, про що свідчить письмова розписка від 3 вересня 2012 року, згідно з якою ОСОБА_5 отримав грошові кошти, які зобов'язався повернути до 3 вересня 2013 року. Однак взяті на себе зобов'язання не виконав.

При цьому суди правильно виходили з того, що договір позики є реальним, зміст розписки підтверджує зобов'язання позичальника повернути грошові кошти, справжня правова природа правовідносин сторін відповідає обставинам позики, а ОСОБА_5 своїх тверджень про те, що вказані кошти він не отримував, а розписку написала інша особа, не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року та № 6-1967 цс 15 від 11 листопада 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 2 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

Б.І. Гулько

С.П. Штелик