Справа №490/372/16-ц 17.07.2017 17.07.2017 17.07.2017
Провадження №22-ц/784/1469/17
Справа №490/372/16-ц Суддя першої інстанції Черенкова Н.П.
Провадження №22-ц/784/1469/17 Суддя-доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

17 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у користуванні майном, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_5 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2017 року,

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з пізніше уточненим позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні належної їй квартирою № АДРЕСА_1 (далі - Спірна квартира), шляхом вселення її та неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до цього житла та зобов'язання відповідачів передати їй ключі від квартири.

Позивач вказувала, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 24 липня 2014 року вона є власником Спірної квартири, в якій зареєстрована разом із неповнолітнім сином ОСОБА_4.

Після прийняття вказаної квартири в дар, вона почала здійснювати там ремонт. Однак, у серпні 2014 року ОСОБА_5 змінив замки на дверях цієї квартири, чим позбавив її можливості користуватися цим житлом.

Посилаючись на викладене та вимоги ст. 41 Конституції України, ст.ст. 334, 722, 386, 387, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України, позивач просила про задоволення позову.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2017 року скасоване та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позову про усунення перешкод у користуванні квартирою. Ухвалено вселити ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до квартири АДРЕСА_1. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

-2-

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржене рішення по суті позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2, як власник, не вселялась до Спірної квартири, а тому не може вимагати поновлення права власності шляхом вселення.

Колегія суддів не погоджується з усіма висновками суду першої інстанції.

Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною від 17 липня 1997 року, зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України (далі ЦК) право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 717 722 ЦК установлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути, в тому числі, й нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами у договорі дарування можуть також бути фізичні особи. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що однокімнатна Спірна квартира жилою площею 16,1 кв. м і загальною - 31,7 кв. м, належала на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2004 року.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Бороздіною О.Г. (р/№ 898), ОСОБА_6 продала вказану квартиру ОСОБА_9, який 24 липня 2014 року подарував цю квартиру своїй дочці, ОСОБА_2, за договором, посвідченим тим самим приватним нотаріусом (реєстровий номер 920).

З 15 серпня 2014 року позивач та її син зареєстровані в Спірній квартирі.

08 серпня 2014 року ОСОБА_5 подав заяву до органу досудового розслідування про те, що невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа Спірною квартирою. Ця заява 09 серпня 2014 року внесена до ЄРДР і порушено кримінальне провадження № 0004473 за ст. 190 ч. 3 КК України.

-3-

09 серпня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до органу досудового розслідування з заявою про те, що у Спірній квартирі, де вона проводить ремонт, замінені замки, внаслідок чого вона не може користуватись своєю власністю.

02 вересня 2014 року до ЄРДР внесено дані про те, що 28 серпня 2014 року невстановлені особи встановили металеву решітку на вікно квартири ОСОБА_2 (порушено кримінальне провадження0004895 за ознаками ст. 356 КК України).

19 серпня 2014 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва наклав арештна Спірну квартиру, заборонивши розпоряджатись нею.

22 квітня 2016 року представник відповідачів звернувся до слідчого судді Центрального суду м. Миколаєва із цивільним позовом у кримінальному провадженні, в якому просив надати дозвіл на право безперешкодного користування Спірною квартирою. Однак, ухвалою суду від 22 квітня 2016 року у відкритті провадження відмовлено.

За змістом листа Центрального районного суду м. Миколаєва № 955/2017 від 14 липня 2017 року в провадженні районного суду перебуває справа № 490/9315/16 - ц за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_9, про визнання недійсним довіреності на розпорядження квартирою, договору купівлі-продажу. Розгляд справи триває.

Таким чином на час розгляду справи, як у суді першої інстанції, так і тепер, власником Спірної квартири є позивачка. Саме їй належить право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів своєї сім'ї. Тому вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження Спірною квартирою, в чому їй перешкоджають відповідачі.

Матеріали справи містять письмові докази, що були додані до справи з матеріалів кримінального провадження. Хоча за висновком експерта від 26 січня 2015 року, підпис та рукописний запис «ОСОБА_6» в договорі купівлі-продажу квартири, укладеному 21 липня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в графі «продавець» виконано не ОСОБА_6, а іншою особою, однак це є доказом із кримінального провадження, яке ще не закінчене. Те, що в Центральному районному суді м. Миколаєва розглядається цивільна справа за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_9 про визнання недійсними довіреності на розпорядження Спірною квартирою, договору її купівлі-продажу та витребування квартири з чужого незаконного володіння саме по собі не може бути підставою для порушення права приватної власності позивача на Спірну квартиру, оскільки судове рішення по такій справі не ухвалене.

Отже, оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції правильно вважав, що власником Спірної квартири, на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Бороздіною О.Г. від 24 липня 2014 року, реєстровий номер 920, є позивач.

При цьому, посилання в апеляційній скарзі на порушення судом вимог ст. 126 ЦПК України щодо не об'єднання в одне провадження даного позву із вищезазначеним позовом, є необґрунтованими, оскільки вирішення питання про об'єднання позовів, згідно положень ч. 1 ст. 126 ЦПК України, є правом, а не обов'язком суду. Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення ст. 123 ЦПК України, судом першої інстанції усно, без постановлення процесуальних документів відмовлено в прийнятті та розгляді зустрічного позову поданого 29 квітня 2016 року, є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2016 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_9 про визнання недійсними довіреності на розпорядження квартирою, договору купівлі-продажу квартири, договору дарування, скасування незаконної реєстрації речових прав на нерухоме майно в реєстраційних службах та витребування квартири з незаконного володіння без скасування арешту на нерухоме майно (а.с.119-120).

-4-

Крім того, усі клопотання про зупинення провадження у справі, що були підтримані представником відповідачів у судовому засіданні, були розглянуті судом відповідно до вимог процесуального закону.

При цьому підстав, передбачених ст.ст. 205, 207 ЦПК України для закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до підстав про недійсність оспорюваних угод, не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду не спростовують та не є підставою для скасування рішення суду.

За такого, апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів, які б свідчили про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та наявності підстав для скасування рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 травня 2017 року. Тому апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_5 слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 318 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - ОСОБА_5 відхилити та рішення Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова