Справа № 357/9773/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 /ОСОБА_2/ ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 09.07.2015 року звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 26.04.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 /раніше мав прізвище ОСОБА_2/ ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 04-07-И/40, згідно якого позичальнику надано кредит в сумі 34 000 доларів США строком до 23.04.2027 року зі сплатою за користування кредитом 10,8 % річних, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачем 26.04.2007 року було укладено іпотечний договір № б/н, згідно з яким іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 31,40 кв.м, жилою площею 11,20 кв.м. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.12.2008 року по справі № 2-6183/2008 р. з відповідача стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором станом на 26.06.2008 року в сумі 216 240,57 грн., рішення суду набрало законної сили 11.01.2009 року, але по даний час не виконано відповідачем. Сума заборгованості за кредитним договором станом на 11.06.2015 року складає 3 384 615,72 грн., з яких: 33551,69 дол. США /еквівалент станом на 11.06.2015 року -709 729,97 грн./- заборгованість за тілом кредиту, 29081,70 дол. США /еквівалент 615 174,80 грн./ -заборгованість по нарахованих відсотках, 30 861,85 грн. заборгованість по нарахованій комісії, 2 028 849,10 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків та комісії за період з 11.06.2014 р. по 11.06.2015 р. Оскільки позичальником не виконуються умови кредитного договору, то позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у вказаній вище сумі звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 31,40 кв.м, жилою площею 11,20 кв.м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 /ОСОБА_2/ ОСОБА_3 /РНОКПП /, шляхом визнання права власності на дане майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; виселити ОСОБА_1 /ОСОБА_2/ О.І. та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих мешканців квартири згідно ст.39 ЗУ «Про іпотеку»; покласти на відповідача обовязок відшкодувати позивачу сплачений при зверненні до суду судовий збір.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2016 року провадження по справі в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки було закрито з тих підстав, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.12.2008 року у справі № 2-6183/2008 ухвалене по спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Також ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2016 року по даній справі було залишено без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 /ОСОБА_2/ ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору № 04-07-И/40.

Згідно ухвали апеляційного суду Київської області від 25.05.2016 року залишено без змін вказану вище ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.03.2017 року скасовано ухвалу суду першої інстанції від 12.02.2016 року та ухвалу суду апеляційної інстанції від 25.05.2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2017 року справу розподілено на суддю Кошель Л.М. та ухвалою судді від 05.05.2017 року прийнято до провадження.

Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.08.2017 року задоволено заяву про відвід судді Кошель Л.М.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2017 року справу розподілено на суддю Дмитренко А.М. та ухвалою судді від 09.08.2017 року прийнято до провадження.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю підтримала позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та його представник до суду не зявилися, про час розгляду справи повідомлялися неодноразово належним чином, через канцелярію суду представником відповідача подано письмову заяву про застосування строків позовної давності, в якій він просить суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, цивільну справу № 2-6183/2008 р., суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 26.04.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_2, який змінив прізвище на ОСОБА_1, було укладено кредитний договір № 04-07-И/40, за умовами якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 34 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 10,8 % річних на строк до 23.04.2027 року, що стверджується копією цього договору /а.с.24-31 т.1/.

Відповідно до п.2.3 договору кредитні ресурси, отримані позичальником, використовуються за цільовим призначенням: для придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_2 загальною площею 31,4 кв.м, житловою площею 11,2 кв.м.

Згідно з п.3.2 договору позичальник зобовязується щомісяця в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 350 доларів США, у складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. Зазначений розмір ануїтетного платежу може бути змінений за згодою сторін.

Позичальник щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця зобовязаний сплачувати комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 326,23 гривні. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць /п.4.7 договору/.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що за прострочення повернення кредитний ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення.

Як вбачається з копії кредитного договору, цей договір підписано представником банку та позичальником, що свідчить про те, що позичальник з умовами договору був ознайомлений, повністю погодився з ними при підписанні договору.

З матеріалів даної справи також вбачається, що позичальником були порушені умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування ними, що вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором /а.с.10-20 т.1/.

Так, згідно розрахунку позивача, за позичальником станом на 11.06.2015 року рахується заборгованість за кредитним договором в сумі 3 384 615 грн.72 коп., яка складається: із заборгованості за тілом кредиту 33551,69 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на 11.06.2015 року становить 709 729,97 грн.; із заборгованості по нарахованих відсотках за користування кредитними ресурсами -29081,70 дол. США , що в гривневому еквіваленті становить 615 174,80 грн.; із заборгованості по комісії -30 861,85 грн.; пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків та комісії за період з 11.06.2014 р. по 11.06.2015 р. в сумі 2 028 849,10 грн.

Судом також встановлено, що 26.04.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» /іпотекодержатель/ та ОСОБА_2 /ОСОБА_1/ ОСОБА_3 /іпотекодавець/укладено іпотечний договір № б/н в порядку забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, що стверджується копією цього договору /а.с.33-36 т.1/, який було посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за № 2144.

Згідно з п.п.1, 2 іпотечного договору, предметом іпотеки є наступне нерухоме майно: квартира під № 47, що знаходиться в будинку під № 266 по вулиці Сквирське шосе у місті Білій Церкві, загальною площею 31,4 кв.м, житловою площею 11,2 кв.м, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.04.2007 року.

Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки, враховуючи оцінку, викладену у звіті про оцінку майна від 17.04.2007 року, становить 176 646 грн.

Відповідно до п. 8.4.8 іпотечного договору іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов кредитного договору, у тому числі, але не обмежуючись переліченим нижче, уразі несвоєчасної чи неповної сплати ануїтетних платежів, несвоєчасного повернення сум зобовязань за кредитним договором, в т.ч. кредиту, процентів, комісійної винагороди, неустойки.

В п.10 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на заставлене за цим договором майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

Згідно з п.п. 11-11.3.2 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, який може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку ; згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання за кредитним договором у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» /п.11.3.1/; продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, передбаченому ст.38 Закону України «Про іпотеку» /п.11.3.2/.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.12.2008 року по справі № 2-6183/2008 р. за позовом Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов було задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 26.04.2007 року в сумі 216 240 грн.57 коп. та 1730 грн. судових витрат; звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_3 згідно іпотечного договору від 26.04.2007 року, укладеного між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за № 2144, що стверджується копією цього рішення /а.с.21-23 т.1/, яке набрало законної сили 11.01.2009 року.

Як встановлено в судовому засіданні, 06.04.2009 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області стягувачу видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в сумі 216 240,57 грн. та 1730 грн. судових витрат, що стверджується копією цього виконавчого листа в матеріалах оглянутої судом цивільної справи № 2-6183 за 2008 рік.

З матеріалів цієї ж справи також вбачається, що державним виконавцем міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції 22.05.2009 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з приводу примусового виконання вказаного вище виконавчого листа; в процесі здійснення виконавчих дій за поданням державного виконавця ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було оголошено розшук боржника ОСОБА_1 /ОСОБА_2/ ОСОБА_3; а ухвалою суду від 04.12.2009 року обмежено боржника у праві виїзду за кордон до виконання зобовязань за рішенням суду.

Доказів того, чи перебуває на виконанні у відділі ДВС виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вказаного вище рішення суду від 22.12.2008 року, представником позивача суду не надано.

Отже, як вказано вище, судом було вирішено спір про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника ОСОБА_1 /ОСОБА_2/ ОСОБА_3 та про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_4, власником якої є відповідач, банком обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів.

На це вказував позивач в листі від 15.05.2009 року № 8001, адресованому на імя начальника міського відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ /справа № 2-6183/2008 а.с.153/.

Закриваючи провадження у справі в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в 2016 році, суди першої та апеляційної інстанції виходили саме з того, що спір вже було вирішено.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.03.2017 року /а.с.68-70 т.2/, якою скасовано судові рішення про закриття провадження у справі, вказано на те, що зі змісту заочного рішення суду від 22.12.2008 року вбачається, що предметом спору була вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, а предметом даного позову є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, тобто, предмети позовів не є тотожними.

Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, спір про звернення стягнення на предмет іпотеки судом вже був вирішений, іпотекодержатель обрав спосіб звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості позичальника за кредитним договором.

Правовідносини сторін по справі знаходяться на стадії виконавчого провадження, а Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невідємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення ст.6 Конвенції про захист прав людини, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового розгляду, а тому необґрунтованими суд вважає вимоги позивача до відповідача про повторне звернення стягнення на предмет іпотеки теж саме нерухоме майно в інший спосіб, ніж було вже визначено рішенням суду, яке набрало законної сили, правових підстав для цього суд не вбачає.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

За ч.1 ст.33 наведеного Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач просить суд у даній справі звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за кредитором права власності на нерухоме майно предмет іпотеки.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, приймаючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем на нерухоме майно предмет іпотеки, суди невірно застосовують норми Закону України «Про іпотеку», на що неодноразово вказував Верховний Суд України у постановах від 26.10.2016 року по справі № 6-1625цс16, від 02.11.2016 року по справі № 6-2457цс16, від 22.03.2017 року по справі № 6-2967цс16, від 24.05.2017 року по справі № 6-1388цс16.

Такі правові висновки Верховного Суду України є обовязковими до застосування згідно положень ст.360-7 ЦПК України.

А тому поаналізувавши всі докази в їх сукупності, враховуючи все вищенаведене, суд вважає позов необгрунтованим, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, вирішено питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, виконавчий лист про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача перебуває на виконанні у відділі ДВС, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах.

Також суд виходить з того, що іпотекодержатель не позбавлений можливості звернути стягнення на предмет іпотеки, скориставшись позасудовим способом врегулювання спору відповідного до застереження в іпотечному договорі згідно п.11.3.1 та 11.3.2, на що вказано вище в рішенні.

Представник позивача надав до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності при вирішенні спору та про відмову в позові з цих підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути повязаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання.

Відповідно до п.4 іпотечного договору нерухоме майно передається в іпотеку як забезпечення повернення кредитних ресурсів за кредитним договором № 04-07-И/40 від 26.04.2007 року на суму 34 000 доларів США, а також сплати процентів за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки 10,8 % річних, комісійної винагороди за кредитним договором, неустойки, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за кредитним договором, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

Умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту 23 квітня 2027 року.

Разом з тим, сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобовязань у цілому або у визначеній банком частині (пункт 3.4 кредитного договору).

З матеріалів справи № 2-6183/2008 р. вбачається, що на адресу відповідача ОСОБА_2 08.01.2008 року банком було направлено вимогу про дострокове повернення у повному обсязі отриманих кредитних коштів, сплати процентів і комісійної винагороди та сплати пені протягом 3-х банківських днів з моменту отримання цієї вимоги.

При винесенні рішення від 22.12.2008 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, суд виходив також з того, що банк неодноразово звертався до позичальника з вимогами погасити заборгованість.

Отже, предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобовязання.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у звязку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

А тому позивач міг предявити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою основного зобов'язання (після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі).

Саме такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року по справі № 6-3116цс16.

Все наведене свідчить про те, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

В п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено про те, якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

А тому в даному випадку суд відмовляє в задоволенні позову за його необґрунтованості, а не в звязку з пропуском строку позовної давності.

Крім того, згідно з частиною першою статті 509, статті 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Норми ст.599 ЦК України передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобовязанням.

Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові № 6-786цс17 від 15.05.2017 року.

Позивач просив суд виселити ОСОБА_1 /ОСОБА_2/ О.І. та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих мешканців квартири згідно ст.39 ЗУ «Про іпотеку».

Відповідно до довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 19.09.2017 року № 1409/1 /а.с.127 т.2/, за адресою АДРЕСА_5 зареєстрованих осіб не значиться.

В матеріалах справи також відсутні докази того, що відповідач проживає у вказаній вище квартирі.

А тому вимоги про виселення відповідача та зняття з реєстраційного обліку мешканців даної квартири є необґрунтованими та передчасними.

Враховуючи все вищенаведене та керуючись ст.ст. 256, 257, 261, 267, 328, 335, 376, 392, 509, 526, 575, 598, 599, 1050 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст.ст.10,60,79,88, 209, 212-215ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 /ОСОБА_2/ ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_5