Ухвала

іменем україни

19 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що сторони з 10 серпня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду 06 січня 2015 року. В період шлюбу 08 червня 2007 року сторонами було придбано житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, площею 0,0564 га, за вказаною адресою.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив розділити між сторонами вищевказані будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку; визнати за ним право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями та Ѕ ідеальну частку земельної ділянки.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року, позов задоволено. Розділено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, надану для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,0564 га, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ ідеальну частку земельної ділянки, наданої для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,0564 га, по АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 2005 року, який рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 06 січня 2015 року розірвано.

Згідно з договором купівлі-продажу від 08 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_8 продала ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, надану для обслуговування будинку і господарських будівель, площею 0,0564 га. Загальна вартість відчужуваного майна становить 78 781 грн.

Відповідно до витягу з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 жовтня 2007 року ОСОБА_5 належить на праві приватної власності будинок по АДРЕСА_1.

Як вбачається із довідки про склад сім'ї від 01 лютого 2016 року, по АДРЕСА_1 прописані ОСОБА_5 як власник та її дочка - ОСОБА_9

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, судами встановлено, що спірне майно придбано в період шлюбу сторін та за спільні кошти подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов вірного висновку, що спірний будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані в період шлюбу сторін та за спільні кошти.

Судом першої інстанції, повно і всебічно з'ясовано обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, надані сторонами докази, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість встановлених місцевим судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

Разом з тим, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про купівлю спірного майна за власні кошти матері, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

О.В.Кафідова