Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді Крижової О.Г.,

при секретарі Гриценюк М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», третя особа на стороні позивача Служба у справах дітей ВК РМР про визнання недійсним договору купівлі - продажу як вдаваний правочин, визнання недійсним іпотечного договору, суд -

В С Т А Н ОВ И В:

В Рівненський міський суд 12.11.2013 р. надійшов позов ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованої за кредитним договором № 1701/0308/88-016 від 04.03.2008 р. та виселення зі зняттям з реєстраційного обліку громадян, що проживають та зареєстровані в даній квартирі (справа № 569/20543/13-ц).

20.01.2014 р. ОСОБА_1 в своїх інтересах та як законний представник в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подала по цивільній справі № 569/20543/13-ц зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Сведбанк», третя особа на стороні позивача - Служба в справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 як вдаваний правочин, визнання недійсним іпотечного договору, який ухвалою суду від 10.04.2014 р. був прийнятий та об»єднаний в одне провадження із первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку громадян.

06.03.2015 року позивач за первісним позовом подав до суду заяву, якою змінив предмет позову та просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача загальну суму заборгованості за кредитним договором № 1701/0308/88-016 від 04.03.2008 р. в сумі 65397,31 доларів США.

Ухвалою суду від 12.11.2015 р. дані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором та позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», ПАТ «Сведбанк», третя особа на стороні позивача Служба в справах дітей ВК РМР про визнання недійсним договору купівлі-продажу як вдаваний правочин, визнання недійсним іпотечного договору роз'єднано, виділено їх у самостійні провадження. Справі за позовними вимогами ОСОБА_1 присвоєно № 569/15741/15ц.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги та вимоги своїх неповнолітніх дітей підтримала і суду пояснила, що з 15.03.1996 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей. Після реєстрації шлюбу і до червня 2004 року їх сім"я, яка на той час складалась з неї, її чоловіка та двох дітей - дочки ОСОБА_9 та сина ОСОБА_10, проживала в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, яка належала на праві приватної власності її чоловіку. Після того, як вона завагітніла третьою дитиною, їх сім"я стала шукати шляхи придбання квартири більшого розміру. Дізнавшись про їх намір купити більшу квартиру, її матір ОСОБА_11 вирішила подарувати свої заощадження їх дітям при умові, що ці кошти будуть витрачені на купівлю квартири, і їх діти - її онуки, будуть її співвласниками. 15.05.2004 р. її матір подарувала її дітям : дочці ОСОБА_9 та сину ОСОБА_10 40000 грн. в рівних частках. 18.08.2004 року її чоловік ОСОБА_2 продав належну йому на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 20269 грн. 21.08.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 за 95400 грн. з розстроченням платежу. Так, 68900 грн. були сплачені ОСОБА_2 під час підписання договору, а решта 26500 грн. повинна була бути сплачена до 01.09.2004 р. після отримання кредиту в Рівненській філії „Укрсиббанку". Зі сплачених 68900 грн., 40000 грн. - це кошти, які подарувала її матір їх дітям, 20269 грн. - кошти, отримані від продажу однокімнатної квартири, а 8631 грн. - їх з чоловіком заощадження. Кошти в сумі 26500 грн. ОСОБА_2 були сплачені після отримання кредиту, який на даний час виплачений. Спірна квартира купувалась для всіх членів їх сім»ї , за кошти батьків та дітей і відповідно є їх спільною сумісною власністю. Свою згоду на укладення її чоловіком даного правочину, вона надавала вже після нотаріального посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Просить суд визнати недійсним, удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та встановити, що в дійсності 21.08.2004 р. був укладений договір купівлі-продажу даного нерухомого майна між продавцем ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_2, нею та їх дітьми - дочкою ОСОБА_9 та сином ОСОБА_10 та перевести на них права та обов"язки покупців по даному договору. Просить також визнати недійсним іпотечний договір № 1701/0308/88-016-Z-1, посвідчений 04.03.2008 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Матвійчуком О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 971 на забезпечення виконання вимог, що випливають з кредитного договору № 1701/0308/88-016 від 04.03.2008 р., оскільки він укладався без згоди всіх співвласників квартири, без згоди органів опіки та піклування, всупереч інтересам їх неповнолітніх дітей, які постійно з часу придбання, проживали та проживають на даний час в спірній квартирі.

Вважає, що нею не пропущено строк звернення до суду з даним позовом. При цьому покликається на положення п.4 ч.1 ст.261 ЦПК України, а також на те, що про порушення прав її дітей на спірну квартиру дізналась після отримання її чоловіком з суду копії позову ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованої за кредитним договором № 1701/0308/88-016 від 04.03.2008 р. та виселення зі зняттям з реєстраційного обліку громадян, що проживають та зареєстровані в даній квартирі, тобто і їх неповнолітніх дітей. До 2013 року ніхто, в тому числі і кредитор, не заперечував право власності їх неповнолітніх дітей на спірну квартиру, ніхто не звертався з позовом до суду про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі шляхом звернення стягнення на іпотечне майно - спірну квартиру.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 позов визнала, не заперечує проти його задоволення і суду пояснила, що дійсно, незадовго до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, матір»ю дружини ОСОБА_2 були подаровані кошти в сумі 40000 грн. в рівних долях його неповнолітнім дітям сину ОСОБА_10 та дочці ОСОБА_9, часткової оплати вартості квартири за АДРЕСА_5, з метою набуття житла в спільну сумісну власність всіма членами його сім»ї, включаючи дітей. Дане житло купувалось для їх сім"ї, в тому числі і для дітей та частково за їх особисті, подаровані бабусею дітям кошти. Про ці обставини знав і продавець ОСОБА_3 , однак йому терміново потрібні були гроші, він наполягав на швидкому оформленні договору, однак в зв»язку з відсутністю дозволу органів опіки та піклування та відсутності ідентифікаційних номерів на неповнолітніх дітей, ними було погоджено оформити договір лише на ОСОБА_2, хоча в дійсності покупцями за оспорюваним договором були також його дружина та їх двоє дітей. В спірній квартирі з дня її придбання по даний час постійно проживають їх неповнолітні діти.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, надіслав суду заяву, в якій просить суд справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги визнає.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» позовні вимоги не визнав, просить відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, покликається на неможливість зміни складу сторін правочину при визнанні його вдаваним, що позивачем не доведено факт придбання спірної квартири за подаровані бабусею дітям кошти, що під час оформлення правочинів від імені неповнолітніх дітей , спрямованих на набуття ними майнових прав чи майна, дозволу органів опіки та піклування отримувати не потрібно.

Представник відповідача ПАТ «Сведбанк» в судове засідання не з»явився, про день на час розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник Служби в справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради в судовому засіданні пояснила, що в межах даної цивільної справи, комісією в листопаді 2016 р. було проведено обстеження матеріально-побутових умов неповнолітніх дітей ОСОБА_13 та ОСОБА_6 і встановлено, що вони мешкають в квартирі АДРЕСА_3, де для них створено належні умови проживання, вважає що позов підлягає до задоволення.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що позивачка є її рідної дочкою. ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_13 є її онуками і всі вони постійно проживають в АДРЕСА_6. В належній їй на праві власності квартирі по АДРЕСА_7 ні її дочка ОСОБА_14, ні її неповнолітні діти ніколи не проживали, дозволу на їх реєстрацію в даному помешканні вона не давала.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, покази свідка та дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в своїх інтересах та як законного представника в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що з 15.03.1996 р. позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох неповнолітніх дітей : сина ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2, дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, що вбачається із свідоцтва про шлюб та свідоцтв про народження дітей (а.с.7, 8, 11).

15.05.2004 р. ОСОБА_11 подарувала своїм онукам ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по 20000 грн. кожному на придбання житлового помешкання, співвласниками якого вони мають бути. Кошти в сумі 40000 грн. були отримані законним представником неповнолітніх дітей - ОСОБА_7, що підтверджується письмовим договором (а.с.9).

18.08.2004 року відповідач ОСОБА_2 продав належну йому на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 для ОСОБА_16 за 20269 грн., які були отримані продавцем до підписання договору (а.с.6, 12-13).

Як вбачається з дослідженого судом договору (а.с.87), 21.08.2004 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 за 95400 грн. з розстроченням платежу. Під час оформлення договору, продавцем були сплачені покупцю 68900 грн., а решту в сумі 26500 грн. покупець зобов»язався сплатити до 01.09.2004 р. після отримання кредиту в Рівненській філії «Укрсимбанку».

Судом встановлено, що зі сплачених ОСОБА_2 68900 грн. під час оформлення договору купівлі-продажу оспорюваної квартири, 40000 грн. - це кошти, які подарувала 15.05.2004 р. його теща своїм онукам ОСОБА_7 та ОСОБА_6, 20269 грн. - кошти, отримані ОСОБА_2 від продажу однокімнатної квартири, а 8631 грн. заощаджені кошти подружжя ОСОБА_17. Дані обставини вбачаються з показів позивачки , а також вони визнані сторонами оспорюваного правочину - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» заперечувало дану обставину, однак відповідно до ч1. ст.60 ЦПК України не довело суду протилежного.

Кошти в сумі 26500 грн. відповідачем ОСОБА_2 були сплачені після отримання кредиту в Рівненській філії «Укрсимбанку», який на даний час виплачений, що не заперечується сторонами.

Судом встановлено, що на час посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, згоди позивачки ОСОБА_1 про купівлю її чоловіком на його власний розсуд та на його умовах даної квартири не було. Така згода була надана позивачкою після посвідчення даного правочину. Дані обставини вбачаються із наростаючих порядкових номерів вчинення нотаріальних дій приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищука І.М. по посвідченню договору купівлі-продажу квартири від 21.08.2004 р. (а.с.82) та посвідченню підпису в заяві ОСОБА_17 (а.с.89).

04.03.2008 р. між ВАТ „Сведбанк" та ОСОБА_2, права за яким було відступлено ВАТ „Свердбанк" на користь ТзОВ „Факторингова компанія „Вектор Плюс" відповідно до договору від 28.11.2012 р., був укладений іпотечний договір № 1701/0308/88-016-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Матвійчиком О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1971 на забезпечення виконання вимог, що випливають з кредитного договору № 1701/0308/88-016 від 04.03.2008 р. (а.с.89-93).

Відповідно до роз»яснень, що містяться в п.44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ" № 5 від 30.03.2012 р. „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України від 26.04.2011 р. № 2402-111 „ Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчужування житла, зобов"язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов"язання.

У зв"язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, та фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Судом було встановлено з показів допитаного судом свідка ОСОБА_11 , що на час посвідчення оспорюваного іпотечного договору, в квартирі АДРЕСА_3 фактично проживали з батьками неповнолітні діти подружжя ОСОБА_2 - ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_13.

ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» заперечувало дану обставину, однак відповідно до ч1. ст.60 ЦПК України не довело суду протилежного.

Суд не приймає до уваги запис в будинковій книзі про зняття з реєстраційного обліку і вибуття в квартиру АДРЕСА_4 неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6, оскільки в даній книзі відсутні відомості про їх реєстрацію в спірній квартирі і відповідно вони не можуть бути зняті з реєстраційного обліку .

Також суд приймає до уваги, що відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законам чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частина 2 статті 173 СК України встановлює, при вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом.

Оскільки право власності неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_6 та позивачки на спірну квартиру юридично не визначене та заперечується, суд вважає що позивачем обрано правильний спосіб захисту порушених прав дітей.

Частина 2 статті 14 СК України встановлює, що якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частина 6 статті 203 ЦК України встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України).

Частина 2 статті 11 ЦК України встановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов"язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних парв та обов»язків (ч.1 ст.202 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За змістом ст.655 ЦК України договір купівлі-продажу є угодою, за якою право власності на майно, що продається, переходить від продавця до покупця за обумовлену суму. Таким чином, власником майна стає особа, для якої це майно придбавалось та яка сплачує продавцю за нього відповідну грошову суму (ціну).

Стаття 175 СК України встановлює, що майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Оскільки судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 купувалась за спільні кошти всіх членів сім"ї ОСОБА_6 , включаючи їх неповнолітніх дітей та для їх проживання, відповідно дана квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_20, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Стаття 235 ЦК України встановлює, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Таким чином, договір купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 є недійсним як вдаваний правочин в частині покупця, оскільки насправді 21.08.2004 р. був укладений правочин між сторонами, а саме зі сторони продавця - ОСОБА_3 та зі сторони покупців - ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_6 і воля сторін була направлена на набуття майна саме в спільну сумісну власність даних осіб - покупців. Правочин був підписаний ОСОБА_2, який діяв як один із подружжя та як законний представник неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_10 та дочки ОСОБА_9, відтак посилання представника ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» щодо неможливості зміни складу сторін правочину при визнанні його вдаваним, суд не приймає до уваги.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції станом на час посвідчення оспорюваного іпотечного договору), яка визначає умови передачі нерухомого майна в іпотеку, у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку.

Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.

Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

Згідно статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Як передбачено статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" від 2 червня 2005 року N 2623-IV держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

При посвідченні правочинів щодо нерухомого майна дитини нотаріуси керуються вимогами Цивільного та Сімейного кодексів України , законів України "Про нотаріат", "Про охорону дитинства" , "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" …

Згідно вимог статті 177 Сімейного кодексу України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною зазначених правочинів лише з дозволу органу опіки та піклування.

Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" від 2 червня 2005 року N 2623-IV передбачено, що попередній дозвіл органів опіки та піклування необхідний для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Судом встановлено, що дозволу органів опіки та піклування про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_3, право користування якою мали всі неповнолітні діти подружжя ОСОБА_2, не видавався.

Як вбачається з оспорюваного іпотечного договору, іпотекодавець - відповідач ОСОБА_2 не попередив іпотекодержателя ПАТ «Сведбанк» до укладення договору, про право власності та користування його неповнолітніх дітей на предмет іпотеки, однак це не виключає можливість в судовому порядку визнати іпотечний договір недійсним, оскільки відповідно до ч.3 ст.6 Закону «Про іпотеку» в іпотекодержателя в такому випадку виникає право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 208-209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», третя особа на стороні позивача Служба у справах дітей ВК РМР про визнання недійсним договору купівлі - продажу як вдаваний правочин, визнання недійсним іпотечного договору задоволити.

Визнати удаваним на підставі ст.235 ЦК України договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та встановити, що в дійсності 21.08.2004 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 між продавцем ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, який був посвідчений 21.08.2004 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищуком І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 4155 та перевести на них права та обов'язки покупців по даному договору.

Визнати недійсним іпотечний договір № 1701/0308/88-016-Z-1, укладений між ВАТ „Сведбанк" та ОСОБА_21 (права за яким було відступлено ВАТ „Свердбанк" на користь ТзОВ „Факторингова компанія „Вектор Плюс" відповідно до договору від 28.11.2012 р.), посвідчений 04.03.2008 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Матвійчуком О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 971 на забезпечення виконання вимог, що випливають з кредитного договору № 1701/0308/88- 016 від 04.03.2008 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського міського суду Крижова О.Г.