АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Пащенко О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», ОСОБА_2 про припинення зобов'язань по договорам,

встановила:

у вересні 2016 р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання припиненим основного зобов'язання належним його виконанням по договору іпотечного кредиту № 09/І-2014 від 24 листопада 2014р. перед Державною іпотечною установою, акцесорного зобов'язання по іпотечному договору № 09-ІП-2014 від 24 листопада 2014р. та по договору поруки № 09/П-2014 від 24 листопада 2014р. та просила стягнути з відповідача витрати на оплату правової допомоги в розмірі 44 619грн., за отримання аудиторського звіту - 2 000грн. та судовий збір - 2 356грн. 64коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 24 листопада 2014р. з ПАТ «Банк Михайлівський» уклала договір іпотечного кредиту № 09/І-2014, за умовами якого банк надав кошти у сумі 238 359грн. 97коп. строком до 24 листопада 2039р., а вона зобов'язалася повернути кредит та сплачувати за користування кредитом відсотки у розмірі 17,99% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24 листопада 2014р. вона уклала з банком іпотечний договір № 09-ІП-2014, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, та договір поруки № 09/П-2014, відповідно до якого ОСОБА_2 виступила поручителем за неї.

Також нею з ПрАТ «Страхова компанія «Форте», від імені якого діяв ПАТ «Банк Михайлівський», було укладено договір добровільного страхування майна № ZM09/І-2014, за яким була застрахована квартира, яка є предметом договору іпотеки.

Позивач посилалася на те, що 30 березня 2015р. ПАТ «Банк Михайлівський» повідомив її про відступлення права вимоги за договорами Державній іпотечній установі, про необхідність зміни вигодонабувача та що з 24 березня 2015р. всі зобов'язання позичальника (поручителя) підлягають виконанню наступному кредитору, порядок виконання грошових зобов'язань, встановлений в договорі про іпотечний кредит, залишається незмінним.

Справа №757/46709/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11608/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гладун Х.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Позивач стверджувала, що вона продовжувала здійснювати виплати по кредиту на рахунок ПАТ «Банк Михайлівський», так як до неї не надходило інформації про зміну порядку виплати кредиту, при цьому, нею вносилися платежі у більшому розмірі, ніж визначено було умовами договору, для дострокового погашення кредитної заборгованості, і 13 травня 2016р., здійснивши платіж у сумі 231 192грн. 54коп., вона достроково погасила кредит, а тому згідно пункту 10.1 договір іпотечного кредиту має бути припинено.

- 2 -

Позивач посилалася на те, що 1 червня 2016р. на її адресу від відповідача надійшов лист про прийняття рішення про припинення обслуговування ПАТ «Банк Михайлівський» іпотечних кредитів, у зв'язку із чим відповідач, як кредитор, повідомив нові реквізити для внесення грошових коштів на погашення кредитної заборгованості.

Позивач зазначала, що 15 червня 2016р. звернулася до ПАТ «Банк Михайлівський» із заявою про отримання довідки про закриття кредиту у зв'язку з достроковим погашенням, проте відповіді так і не отримала, а 22 липня 2016р. проінформувала Державну іпотечну установу, що 13 травня 2016р. виконала зобов'язання в повному обсязі за договором іпотечного кредиту та долучила всі квитанції по сплаті кредиту. Однак, в листі від 5 серпня 2016р. відповідач зазначив, що тільки від позивача йому стало відомо про останній платіж від 13 травня 2016р., але такий переказ ПАТ «Банк Михайлівський» не виконав, тому, у зв'язку з ненадходженням до відповідача грошових коштів, не має підстав для зменшення заборгованості за договором кредиту, припинення іпотеки та зняття обтяжень, а листом від 25 серпня 2016р. її повідомлено про існування станом на 9 серпня 2016р. простроченої заборгованості у сумі 10 635грн. 75коп. та про вимогу про дострокове повернення кредитної заборгованості у сумі 235 664грн. 02коп.

Позивач вважала такі вимоги відповідача неправомірними, так як нею у визначений законом спосіб було погашено всю кредитну заборгованість.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 7 квітня 2017 року позов задоволено, припинено зобов'язання ОСОБА_1 по договору іпотечного кредиту № 09/І-2014 від 24 листопада 2014р. належним його виконанням перед Державною іпотечною установою, визнано припиненими зобов'язання по іпотечному договору № 09-ІП-2014 від 24 листопада 2014р. та по договору поруки № 09/П-2014 від 24 листопада 2014р., стягнуто з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 витрати на оплату правової допомоги в сумі 44 619грн. та судового збору у сумі 2 356грн. 64коп.

У поданій апеляційній скарзі Державна іпотечна установа просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, так як доказів перерахування кредитору боржником 13 травня 2016р. платежу у сумі 231 192,54грн. суду надано не було.

Також відповідач посилається на неврахування судом недотримання позивачем умов кредитного договору стосовно визначення порядку дострокового погашення кредитної заборгованості, так як позивачем у порушення вимог п. 4.2. кредитного договору не було отримано довідку про розрахунок заборгованості за договором, натомість позивач на свій розсуд розрахувала суму заборгованості та внесла кошти.

Крім того, відповідач стверджує, що позивач порушила процедуру дострокового повернення кредиту, так як не звернулася до кредитора із письмовою заявою про дострокове погашення кредитної заборгованості відповідно до пункту 4.4 договору про іпотечний кредит.

Також, відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки його не було повідомлено про судове засідання 7 квітня 2017р., чим порушено право на подання пояснень та заперечень по суті справи та призвело до ухвалення неправосудного рішення.

Крім того, відповідач вважає, що відсутні правові підстави для відшкодування позивачу понесених нею витрат на правову допомогу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 24 листопада 2014р. між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № 09/І-2014, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 238 359,97грн., а позичальник зобов'язалася повернути його не пізніше 24 листопада 2039р. та сплачувати

- 3 -

17,99% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24 листопада 2014р. між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 09/ІП-2014, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Крім того, 24 листопада 2014р. між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 09/П-2014.

Відповідно до п. 2.4. договору про іпотечний кредит позичальник зобов'язалася до 24 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення договору місяця, здійснювати повернення кредиту та сплачувати нараховані кредитором проценти за користування кредитом, ануїтентними платежами в сумі, не менше 3615,04грн., відповідно до графіку погашення кредиту.

Згідно повідомлення ПАТ «Банк Михайлівський» від 30 березня 2015р. банк відступив своє право вимоги за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором, укладеними з позивачем 24 листопада 2014р., та за договором поруки, починаючи з 24 березня 2015р. Державній іпотечній установі. Також у повідомленні зазначалося, що грошові зобов'язання та розрахунковий рахунок, на який вносилися грошові кошти на погашення заборгованості та сплату процентів, залишені без змін.

Пунктом 4.1. договору про іпотечний кредит сторони визначили, що повним достроковим поверненням кредиту вважається сплата позичальником суми кредиту до настання дати, зазначеної у п. 1.2. цього договору (24 листопада 2039р.), процентів за користування кредитом, нарахованих у відповідності до положень п. 2.6. цього договору, а також інших платежів, в т.ч. неустойок, передбачених договором.

Згідно наданих суду квитанцій встановлено, що за період з 16 грудня 2014р. по 13 травня 2016р. позивачем на погашення кредитної заборгованості та сплату процентів за користування кредитом внесено 302 192,54грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит припинилися їх належним виконанням, а відтак порука й іпотека також вважаються припиненими.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального права.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведенимналежним чином.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

З наявних у справі платіжних документів та звіту незалежних аудиторів суд першої інстанції дійшов висновку про належне виконання боржником зобов'язань із погашення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом станом на 13 травня 2016р.

Крім того, згідно довідки Державної іпотечної установи від 14 листопада 2016р., станом на 13 травня 2016р. заборгованість ОСОБА_1 за договором про іпотечний

- 4 -

кредит від 24 листопада 2014р. становила 239 197,02грн., а саме за тілом кредиту 235 664,02грн., та строкові відсотки у сумі 3 533грн.

Відповідно до довідки ПАТ «Банк Михайлівський» від 22 вересня 2016р. станом на 24 травня 2016р. на транзитному рахунку, що був відкритий позичальнику для погашення кредитної заборгованості, обліковувалося 239 197,02грн.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позичальник зобов'язання за договором іпотечного кредиту виконала у повному обсязі.

Юридичним наслідком належного виконання зобов'язання відповідно до статей 598, 599 ЦК України є припинення зобов'язання.

Таким чином, з моменту виконання боржником зобов'язань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обов'язків сторін, що складають зміст конкретного зобов'язального правовідношення.

Відповідно до частини першої статті 559, частини першої статті 593 ЦК України з припиненням основного зобов'язання, забезпеченого заставою або порукою, припиняється порука і право застави.

Доводи апеляційної скарги про те, що позичальником дострокове погашення кредитної заборгованості здійснювалося без дотримання умов укладеного договору, відповідають обставинам справи.

Відповідно до п.4.4. договору про іпотечний кредит дострокове (повне або часткове) повернення кредиту за ініціативою позичальника здійснюється за умови подання позичальником кредитору письмової заяви, в якій зазначається дата повернення, сума коштів, які будуть спрямовуватися на дострокове повернення, та вид дострокового повернення (повне або часткове).

Пунктом 4.5. договору визначено, якщо позичальник здійснює внесення/перерахування коштів на рахунок в розмірі, що перевищує суму планового платежу за графіком платежів, що міститься в детальному розписі загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки, та/або за графіком погашення кредиту, але не надає заяву про дострокове погашення кредитної заборгованості, погашення кредиту здійснюється згідно з графіком платежів, що міститься в детальному розписі загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реально процентної ставки та/або графіком погашення кредиту (при цьому погашення здійснюється у відповідності до останнього графіку, що був надісланий кредитором позичальнику) та відповідно таке зарахування коштів на рахунок без заяви позичальника про дострокове погашення не вважається достроковим поверненням кредиту, а надлишково сплачені кошти повертаються позичальнику.

З наданих суду квитанцій вбачається, що позивач, починаючи з 24 грудня 2014р. вносила на погашення кредиту та сплату процентів кошти у розмірі більшому, ніж визначено графіком погашення заборгованості, кредитором вказані суми приймалися і відповідно до умов п. 4.5. договору про іпотечний кредит позичальнику не поверталися.

Разом з цим, позивачем ні ПАТ «Банк Михайлівський», ні відповідачу не подавалася заява про дострокове часткове та повне повернення кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належних доказів про сплату заборгованості за розрахункові рахунки Державної іпотечної установи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з наявних у матеріалах справи квитанцій вбачається, що позивачем погашення кредиту та сплата процентів здійснювалося на розрахунковий рахунок, який був відкритий після укладення договору про іпотечний кредит і який не був змінений після відступлення банком права вимоги за договором Державній іпотечній установі, і який був належним станом на 13 травня 2016р.

Та обставина, що ПАТ «Банк Михайлівський», отримавши від позичальника грошові кошти на погашення кредиту та сплату процентів, не здійснив перерахування цих грошових коштів Державній іпотечній установі, не може бути підставою для висновку невиконання позичальником зобов'язань по погашенню кредитної заборгованості.

З наданого апеляційному суду договору про обслуговування іпотечних кредитів № 49,

- 5 -

який був укладений 22 серпня 2014р. між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк Михайлівський», вбачається, що банк зобов'язався від імені та за дорученням установи приймати в установленому порядку і в установлені договором про іпотечний кредит строки платежі від позичальників в рахунок погашення суми кредиту (основного боргу), відсотків за користування ним, а також стягувати суми комісійної винагороди, неустойки (штрафи, пені, тощо) на транзитний рахунок (пункт 2.1.1.) та перераховувати суми, що направляються в рахунок погашення заборгованості по кредиту, не пізніше дня наступного за днем прийому платежу відповідно до пункту 2.1.1. цього договору, на поточний рахунок установи за вказаними реквізитами (пункт 2.1.2.).

Отже, отримавши 13 травня 2016р. від позивача платіж у сумі 231 192грн.54коп., ПАТ «Банк Михайлівський» зобов'язаний був 14 травня 2016р. перерахувати вказану суму на поточний рахунок Державної іпотечної установи, однак свого обов'язку не виконав.

Крім того, з довідки ПАТ «Банк Михайлівський» від 22 вересня 2016р. вбачається, що банк не перераховував Державній іпотечній установі і інші грошові кошти у повному розмірі, які вносилися позивачем на погашення кредитної заборгованості у більшому розмірі, ніж було визначено графіком погашення заборгованості, у зв'язку із чим на транзитному рахунку, крім грошових коштів внесених 13 травня 2016р., обліковувалися і кошти у сумі 8 004,48грн., які вносила позивач на дострокове погашення кредитної заборгованості.

При цьому, кредитором вказані грошові кошти позичальнику не поверталися.

Отже, саме ПАТ «Банк Михайлівський» не виконав зобов'язань по перерахуванню Державній іпотечній установі грошових коштів, які вносила позивач на погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За таких обставин, не дотримання позивачем умов договору про іпотечний кредит про подання кредиторові заяви про дострокове погашення кредиту, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як судом встановлено, що позивач у повному обсязі виконала свої зобов'язання по погашенню кредиту та сплаті процентів за користування кредитором, зобов'язання були прийняті кредитором, від імені якого станом на 13 травня 2016р. діяв ПАТ «Банк Михайлівський», а грошові кошти позивачу у порядку, визначеному договором про іпотечний кредит, повернені не були.

Колегія суддів вважає, що покладення на позивача відповідальності за невиконання ПАТ «Банк Михайлівський» обов'язку по перерахуванню внесених позивачем грошових коштів на рахунок Державної іпотечної установи, буде несправедливим.

Доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ «Банк Михайлівський» не мав можливості перерахувати грошові кошти, внесені позивачем, так як з травня 2016р. у ньому запроваджено тимчасову адміністрацію і банк не мав можливості здійснювати банківські операції, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних було прийнято правлінням Нацбанку України 23 травня 2016р., грошові кошти позивачем на транзитний рахунок було внесено 13 травня 2016р., згідно укладеного з відповідачем договору банк зобов'язаний був перерахувати вказані грошові кошти на поточний рахунок Державної іпотечної установи 14 травня 2016р., тобто до введення тимчасової адміністрації та припинення здійснення банківських операцій.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що внесення позивачем 13 травня 2016р. 231 192,54грн. не погашало повністю кредитної заборгованості, яка складала на вказану дату 239 197,02грн., спростовується наявною у матеріалах справи довідкою ПАТ «Банк Михайлівський» від 22 вересня 2016р., згідно якої на транзитному рахунку, відкритому позивачу для погашення кредитної заборгованості, обліковується саме сума у 239 197,02грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про належне виконання боржником зобов'язань за договором про іпотечний кредит та дійшов правильного висновку про настання у зв'язку з цим таких юридичних наслідків як припинення поруки і іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, так як

- 6 -

про судове засідання 7 квітня 2017р. відповідач не був належним чином повідомленим, є правомірними, так як матеріали справи не містять відомостей про отримання відповідачем судової повістки на час ухвалення судом рішення у даній справі, однак, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Неналежне повідомлення відповідача про судове засідання 7 квітня 2017р. не призвело до неправильного вирішення даної справи, крім того, відповідачем надавалися заперечення проти позовної заяви та докази у підтвердження своїх заперечень, які були оцінені судом.

Також безпідставними вважає колегія суддів твердження у апеляційній скарзі про відсутність належних доказів у підтвердження повноважень адвоката Молодіної Т.В. на представлення інтересів позивача, та про оплату її послуг позивачем у розмірі 44 619грн., так як повноваження адвоката відповідають вимогам ст. 42 ЦПК України, а внесення грошових коштів позивачем на оплату послуг адвоката підтверджені копіями прибуткових касових ордерів.

Разом з цим, колегія суддів вважає правомірними посилання у апеляційній скарзі на невірний розрахунок витрат на правову допомогу, які підлягають поверненню позивачу у зв'язку із розглядом даної справи та надання їй правової допомоги адвокатом Молодіною Т.В.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», редакція якої діяла до 1 січня 2017р., розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З акту виконаних робіт, підписаного позивачем та адвокатом 31 грудня 2016р., вбачається, що адвокатом МолодіноюТ.В. витрачено на надання послуг ОСОБА_1 70,5 год., а загальна вартість виконаних робіт становить 38 859,60грн., виходячи із мінімальної заробітної плати у 2016р. 1378грн. (551,20грн за 1 год.)

Разом з цим, з акту виконаних робіт вбачається, що не всі роботи, виконані адвокатом, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» є наданням правової допомоги. Крім того, час представлення адвокатом інтересів позивача у судових засіданнях не відповідає наявним матеріалам справи.

Так, не може вважатися правовою допомогою підготовка копій та отримання витягів з єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, подання позовної заяви до суду, консультація з приводу звернення до незалежних аудиторів, консультація з приводу отримання інформації по заяві про дострокове погашення кредиту.

Крім того, колегія суддів вважає, що адвокатом безпідставно зазначено про витрачання на складання позовної заяви 56год., на ознайомлення зі звітом аудиторів, який складає 3 сторінки, 1 год., та на ознайомлення із запереченнями відповідача - 1,5год.

- 7 -

Також безпідставним є зазначення у акті представлення інтересів позивача у судовому засіданні 18 листопада 2016р. протягом 3 год., так як згідно журналу судового засідання воно тривало 10хв.

Та обставина, що позивач та її представник погодили оплату позивачем час адвоката, витрачений нею на зняття копій з документів, на дорогу до приміщення суду та час, який витрачала адвокат при очікуванні початку судового засіданні, не може бути підставою для відшкодування їй вказаних витрат у порядку, встановленому Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який таких підстав не передбачає, а складання позовної заяви протягом 56год. є занадто великим.

Колегія суддів вважає, що відшкодуванню підлягає час, витрачений адвокатом на ознайомлення з документами та надання консультації щодо питань, викладених у позовній заяві - 3год., час на складання позовної заяви - 8 год., час на ознайомлення зі звітом незалежних аудиторів -0,5год., час на представлення інтересів позивача у судовому засіданні 18 листопада 2016р. - 10хв., та час на ознайомлення із запереченнями відповідача - 0,5год., а всього 12год. 10хв., що становить 6 669,52грн.

З 1 січня 2017р. стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» викладена в іншій редакції, а саме, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017р. становить 1600грн., тому за кожну годину компенсації підлягає 640грн.

З акту виконаних робіт, який підписаний позивачем та її адвокатом 31 березня 2017р., вбачається, що за період з 20 січня 2017р. по 1 березня 2017р., адвокатом витрачено на надання правової допомоги позивачу 4,5год.

Однак, колегія суддів вважає, що консультування з приводу отримання інформації відносно залишку на транзитному рахунку, не є правовою допомогою, яка підлягає компенсації за рахунок відповідача, а згідно матеріалів справи 1 березня 2017р. адвокат Молодіна Т.В. не представляла інтереси позивача у судовому засіданні, так як справа була знята судом з розгляду.

При цьому, компенсації за рахунок відповідача підлягає складання заяви про витребування доказів -0,5год., участь у судовому засіданні 20 січня 2017р. - 13хв., а всього 0,43год., що складає 275грн. 20коп.

Таким чином, відшкодуванню позивачу за витрати на правову допомогу підлягає 6 944грн. 72коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом повно з'ясовані обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог, однак неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права при вирішенні питання про відшкодування позивачу понесених витрат на правову допомогу, тому рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру цих витрат.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Державної іпотечної установи задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 квітня 2017 року змінити в частині стягнення з Державної іпотечної установи витрат на оплату правової допомоги,

- 8 -

зменшивши їх розмір до 6 944грн. 72коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: