Справа №582/288/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Яковенко Н. М.
Номер провадження 22-ц/788/686/17 Суддя-доповідач - Собина О. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Різниченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Іваницька сільська рада Недригайлівського району Сумської області, служба у справах дітей Недригайлівської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом,

та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_6, про визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки в порядку спадкування,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_11.в інтересах якої діє ОСОБА_4 із зазначеним вище позовом, у якому вказував, що йому належить на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1, земельна ділянка під цим нерухомим майном площею 0, 2855 га та прилегла земельна ділянка площею 0, 0500 га.

З 2007 року відповідачі були зареєстровані у цьому житловому будинку та проживали в ньому до 2012 року, а вподальшому, в добровільному порядку, виїхали з будинку на інше місце проживання.

Факт реєстрації відповідачів у належному позивачу житловому будинку перешкоджає йому у розпорядженні належним йому на праві власності нерухомим майном, а у добровільному порядку вони не бажають зніматися з реєстрації, чим порушують його право власності.

Посилаючись на викладене та на те, що відповідчі без поважних причин понад один рік не проживають у спірному житловому будинку, просив визнати їх втратившими право користування цим майном.

У зустрічному позові ОСОБА_5 ставиться питання про визнання за ним в порядку спадкування права власності на домоволодіння АДРЕСА_1, земельну ділянку під цим нерухомим майном площею 0, 2855 га та прилеглу земельну ділянку площею 0, 0500 га.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що він, разом зі своєю матір'ю ОСОБА_8, рідною сестрою ОСОБА_4 та її дітьми зареєстровані та проживали у вищевказаному житловому будинку.

Його мати, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за життя домовилась про укладення з позивачем договору купівлі-продажу цього майна та на виконання якого сплатила певні грошові кошти.

У зв'язку з тим, що цей договір у письмовій формі укладений так і не був, він позбавлений можливості успадкувати це нерухоме майно.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Постановлено визнати за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок в АДРЕСА_2 та на розміщені за цією ж адресою земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0, 05 га та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0, 2855 га в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_5 та відмови в задоволенні його позову скасувати та ухвалити нове про відхилення зустрічного позову і задоволення первісного.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника позивача, заперечення відповідача та його представника, думку представника 3-ї особи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки укладений між позивачем та померлою ОСОБА_8 усний договір купівлі-продажу є дійсним, то придбане за цим договором домоволодіння після її смерті було успадковане дочкою ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5

Утім погодитися з вказаним висновком не можна, так як він ґрунтується на поверховому з'ясуванні обставин справи та невірному застосуванні норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 є власником житлового будинку в АДРЕСА_3 і двох земельних ділянок за цією ж адресою відповідно площею 0,05 га за кадастровим номером НОМЕР_1 для ведення селянського господарства (т. 1, а. с. 7, 8, 9-13, 89-91, 102, 103).

З копії заяви до Іваницької сільської ради від 13 лютого 2007 року, копії книги погосподарського обліку та копій паспортів слідує, що у вказаному житловому будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 55-57, 92, 93-94).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла (т. 2, а. с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилася ОСОБА_7, матір'ю якої є ОСОБА_4 і дитина також була зареєстрована за місцем реєстрації її матері (т. 1, а. с. 58-59).

З пояснень відповідача ОСОБА_4, даних нею у суді апеляційної інстанції вбачається, що усна домовленість про придбання спірного домоволодіння та земельної ділянки існувала між її померлою матер'ю ОСОБА_8 та матір'ю позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 і саме останній у 2007 році було передано 2000 грн. 00 коп. в рахунок оплати за придбане нерухоме майно. Також була і передана письмова розписка ОСОБА_10 про отримання цих коштів, яка на даний час є втраченою. Оскільки її матір ОСОБА_8 померла, тому вона і не встигла оформити договір купівлі- продажу нерухомого майна в нотаріальному порядку. Вподальшому, вони продовжували мешкати в цьому будинку, а у 2012 році тимчасово виїхали до м.Ромни, де винаймають житло. Вважає, що оскільки її померла матір передала матері позивача кошти у сумі 2000 грн. 00 коп., тому вона і набула право власності на спірне нерухоме майно.

З пояснень ОСОБА_3, даних ним в суді апеляційної інстанції вбачається, що на початку 2007 року його матір, що мешкає у с.Зелене, дійсно домовлялась з ОСОБА_8 про продаж належного йому на праві власності домоволодіння та земельних ділянок за 2500 грн., які остання зобов'язувалася сплачувати частинами, а після отримання останнього платежу, - сторони укладають нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. За його згодою ОСОБА_8, її діти ОСОБА_4, ОСОБА_5 і онук ОСОБА_6 були зареєстровані у спірному будинку. На виконання умов договору ОСОБА_8 частково сплатила кошти у сумі 2000 грн., але після її смерті відповідачі відмовились від проведення доплати і переоформлення будинку і у 2012 році взагалі виїхали з нього і на даний час будинок є непридатним для проживання. На даний час, зважаючи на неналежну поведінку відповідачів у справі, він не бажає обговорювати з ними питання укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 657 ЦК передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

З урахування викладеного, укладення між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 усного договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна та часткова сплата нею грошових сум на його виконання, що визнається сторонами спору, не свідчить про перехід до неї права власності на це майно.

Визнання ж судом у мотивувальній частині оскарженого рішення усного правочину дійсним на підставі ст. 220 ЦК України, не ґрунтується на законі, оскільки вимог з цьому приводу у даній справі заявлено не було.

Крім того до спірних правовідносин положення ст. 220 ЦК України взагалі не підлягають застосуванню, так як абзацом 2 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

За таких обставин, беручи до уваги, що ОСОБА_8 на момент смерті права власності на спірне нерухоме майно не мала, - ОСОБА_5, з огляду на положення ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, право власності на це майно в порядку спадкування після смерті його матері не набув.

Суд же на викладене уваги не звернув, тому рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_8 на підставі п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у його задоволенні.

Колегія суддів вважає, що підлягає задоволенню апеляційна скарга позивача і в частині скасовування рішення місцевого суду про відмову в задоволенні його первісного позову, виходячи з наступного:

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_3 свої вимоги обгрунтовував тим, що йому як власнику нерухомого майна відповідачі чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні ним, оскільки в добровільному порядку у 2012 році виселились з будинку, а отже втратили право користування ним, але не бажають знятись з реєстрації у цьому будинку і при цьому він посилався на ст.ст. 319, 386 ЦК України.

В той же час, позивач, в обґрунтування своїх вимог посилався і на ст. 405 ЦК України відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз зазначених норм вказує на те, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в порядку ст. 405 ЦК України може стосуватися виключно членів сім'ї власника, в той час як відповідачі не є членами сім'ї позивача за первісним позовом.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Межі заявлених вимог включають в себе, зокрема, предмет та підстави позову.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 31, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

Згідно роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», предмет позову - це те, що конкретно вимагає позивач, підстава позову - чим він обґрунтовує свої вимоги, зміст вимоги - який спосіб захисту свого права він обрав. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_3, при зверненні з позовом до суду і вимагаючи від відповідачів усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном помилково посилався на ст.405 ЦК України, в той час, як при вирішенні даного спору необхідно керуватися нормами ст.391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів вважає, що оскільки відповідачі, будучи належним чином зареєстрованими у будинку належному на праві власності позивачу, у 2012 році в добровільному порядку виселились з будинку, а тому є такими, що втратили право користування ним і тому вимоги позивача ОСОБА_3 в цій частині підлягають задоволенню.

В той же час, не підлягають задоволенню вимоги позивача про зняття з реєстрації відповідачів у належному йому на праві власності домоволодінні, оскільки прийняття судом рішення про позбавлення відповідачів права користування належним йому житловим приміщенням вже є підставою для зняття їх з реєстрації у цьому житловому приміщенні відповідно до вимог, передбачених ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, ураховуючи що ОСОБА_5 як інвалід другої групи звільнений від сплати судового збору необхідно компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави 183 грн. 73 коп. судових витрат понесених ним за розгляд справи у суді першої інстанції та 404 грн. 21 коп. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, а також, у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_3 необхідно стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на його користь в дольовому порядку по 183 грн. 73 коп. з кожного в рахунок компенсації за понесені судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції та по 404 грн. 21 коп. з кожного за понесені ним витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 308, п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням розташованим за адресою АДРЕСА_1

В задоволенні інших вимог відмовити за їх безпідставністю.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки в порядку спадкування відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 в дольовому порядку по 183 грн. 73 коп. з кожного в рахунок компенсації за понесені судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції та по 404 грн. 21 коп. з кожного за понесені ним витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави 183 грн. 73 коп. судових витрат понесених ним за розгляд справи у суді першої інстанції та 404 грн. 21 коп. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього дня на нього може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -