Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Ганна Володимирівни, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з указаним вище позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. вчинено виконавчий напис на договорі застави належного позивачу автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Touareg», про звернення стягнення на цей автомобіль із порушенням вимог закону, без належного його повідомлення та за наявності спору щодо розміру заборгованості, тому просив визнати цей виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 24 грудня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., зареєстрований у реєстрі за № 1956, яким пропонується звернути стягнення на транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Touareg», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3, переданий у заставу ТОВ «Порше Мобіліті» на підставі договору застави транспортного засобу від 30 травня 2013 року № 50009077.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Статтею 1 ЦПК України установлено, що завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Судом установлено, що 27 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір № 50009077, відповідно до умов якого ТОВ «Порше Мобіліті» зобов'язалося надати позивачу кредит у сумі 367 882 грн 52 коп., що еквівалентно 45 045,00 доларів США, строком на 60 місяців під 9,90 % річних, а позичальник зобов'язався своєчасно повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до загальних умов кредитування.

Відповідно до умов кредитного договору цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Touareg», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 30 травня 2013 року між тими самими сторонами укладено договір застави транспортного засобу № 50009077, предметом якого є автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Touareg», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

05 жовтня 2015 року за вих. № 50009077 ТОВ «Порше Мобіліті» направило на адресу боржника вимогу (повідомлення) про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості за кредитним договором; вимагало від боржника дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі відповідно до умов договору, яка станом на поточну дату становила 656 681 грн 32 коп., яка включає: дострокове повернення невиплаченої суми кредиту, що станом на поточну дату становила еквівалент 26 024,34 доларів США, що складало 549 998 грн 40 коп.; несплачені чергові платежі (прострочені відсотки та прострочена сума основного боргу) - 66 437 грн 73 коп.; штрафні санкції відповідно до п. 8.3 договору - 4 840 грн 22 коп.; витрати, понесені компанією з метою повернення простроченої заборгованості, - 10 296 грн; компенсація страхових платежів відповідно до п. 5.6 договору - 25 108 грн 97 коп.

24 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою В.Г. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1956, яким запропоновано звернути стягнення на автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Touareg», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві приватної власності позивачу.

Так, за рахунок коштів, отриманих від реалізації транспортного засобу, запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» за несплачену у період із 27 травня 2013 року по 05 жовтня 2015 року заборгованість станом на 05 жовтня 2015 року у розмірі несплачених чергових платежів (прострочені відсотки та прострочена сума основного боргу) у сумі 41 043 грн 48 коп., штрафних санкцій за вимоги щодо сплати - 2 480 грн 86 коп., понесених компанією з метою повернення простроченої заборгованості витрат - 6 192 грн, компенсації страхових платежів - 13 961 грн 58 коп., суми кредиту - 549 998 грн 40 коп., що становить еквівалент 26 024,34 доларів США, штрафу у розмірі 20 % від суми кредиту - 73 576 грн 50 коп., а всього - 741 544 грн 59 коп.

Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом.

Згідно з п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до п. п. 1.1, 3.1, 3.2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1992 року № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ, пов'язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами.

На підставі зібраних у справі доказів та виходячи з положень вищевказаних норм матеріального права, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відсутні докази належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень у не менш, ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на заставлене майно у разі невиконання вимоги.

У зв'язку з цим суд обґрунтовано вважав, що, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус порушив вимоги п. 2.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, яким передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчий напис в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору після спливу тридцяти днів з моменту вчинення відмітки іпотекодавцем на письмовому повідомлені про його отримання або відмітки поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення за адресою, вказаною в договорі застави, та з урахуванням вимог п. 114 Правил надання послуг поштового зв'язку боржник вважається належним чином повідомлений, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що звернення стягнення на предмет застави мало місце у позасудовому порядку і заставодавець був позбавлений можливості висувати свої заперечення щодо вчинення нотаріусом виконавчого напису, а неотримання ним письмової вимоги про усунення порушень є істотним, вплинуло на права та обов'язки заставодавця.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 309, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позовних вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, апеляційний суд помилково виходив із того, що письмова вимога про повернення всієї суми кредиту з нарахованими штрафними санкціями була направлена позивачу 18 листопада 2015 року на його адресу, вказану у договорі, проте ця вимога позивачем не отримана, повернута за закінченням терміну зберігання, і позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що з часу відправлення та протягом часу зберігання поштової кореспонденції він із поважних причин був відсутнім за місцем свого проживання або змінив місце проживання, про що повідомив відповідача. Вказані обставини спростовуються змістом п. 114 Правил надання послуг поштового зв'язку, згідно з яким боржник вважається належним чином повідомлений, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. Таким чином, обов'язок доведення факту належного повідомлення боржника покладено саме на банк.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року скасувати, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак