У Х В А Л А

іменем україни

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання недійсним державного акта, зобов'язання вчинити дії та усунення перешкод, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 1 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 1 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_6 вони успадкували в рівних частках земельну ділянку, площею 0,1498 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану у с. Лисиничі Пустомитівського району Львівської області. Зазначали, що при переоформленні державного акту у порядку спадкування ОСОБА_5 відмовилась підписати акт встановлення і узгодження меж, мотивуючи тим, що дороги, яка зазначена в абрисі земельної ділянки під літерами від В до Б в її державному акті не має. З відповіді Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 21 листопада 2008 року № 298 та акту комісії, створеної сільською радою, від 12 листопада 2008 року, вони дізнались, що в державному акті ОСОБА_5 відсутній заїзд з боку її ділянки на належну їм ділянку, а тому частина АДРЕСА_1 приватизована у складі земельної ділянки ОСОБА_5, що є порушенням ст. 4 ЗК України 1990 року, яка забороняє передачу у приватну власність земель загального користування.

Вважали, що Лисиничівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області з порушенням вимог чинного законодавства передала у приватну власність ОСОБА_5 частину земельної ділянки із земель загального користування, а саме АДРЕСА_1, чим порушено їх право на користування належною їм присадибною ділянкою та землями загального користування, що забезпечують заїзд на їх земельну ділянку.

Ураховуючи викладене, позивачі, уточнивши позовні вимоги, просили суд визнати державний акт серія НОМЕР_1, виданий 11 серпня 2000 року Лисиничівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_5 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,2284 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у с. Лисиничі Пустомитівського району Львівської області недійсним; зобов'язати Лисиничівську сільську раду Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_5 відновити на місцевості АДРЕСА_1 в частині, що межує із земельною ділянкою ОСОБА_5 та веде до належної їм земельної ділянки відповідно до проекту кварталу індивідуальної житлової забудови 1991 року, виготовленого Львівським обласним проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро та погодженого районним архітектором 7 червня 1991 року та проекту забудови земельної ділянки № 2 ОСОБА_5; усунути їм перешкоди у користуванні АДРЕСА_1 та заїздом на їх присадибну ділянку зі сторони присадибної ділянки відповідача шляхом зобов'язання ОСОБА_5 звільнити вулицю від багаторічних насаджень та піску.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 1 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 1 листопада 2016 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено. Визнано державний акт, виданий Лисиничівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області 11 серпня 2000 року ОСОБА_5 на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у с. Лисиничі Пустомитівського району Львівської області, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за реєстраційним номером 1173. Зобов'язано Лисиничівську сільську раду Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_5 відновити на місцевості АДРЕСА_1 в частині, що межує з земельною ділянкою ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та веде до присадибної ділянки ОСОБА_3, ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до проекту кварталу індивідуальної забудови 1991 року, виготовленого Львівським обласним проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро та погоджено районним архітектором 7 червня 1991 року та проекту забудови земельної ділянки ОСОБА_5 Зобов'язано ОСОБА_5 усунути ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перешкоди у користуванні АДРЕСА_1 та заїздом на присадибну земельну ділянку зі сторони присадибної земельної ділянки ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення вулиці від багаторічних насаджень та піску. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем набуто у приватну власність частину земельної ділянки із земель загального користування, АДРЕСА_1, чим порушено права позивачів як суміжних землевласників щодо користування присадибною ділянкою та землями загального користування (вулицею), що забезпечують проїзд до належної їм присадибної ділянки та розташованих на ній житлового будинку, господарських будівель і споруд, а спірний державний акт виданий за відсутності законних підстав, передбачених ст. 17 ЗК України 1990 року, на частину земельної ділянки, яка належить до земель загального користування, що є порушенням ст. 4 цього Кодексу.

При цьому суди виходили з того, що позивачі звернулись до суду в межах строку позовної давності.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи, які установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані (ст. 212 ЦПК України).

Судом установлено, що ОСОБА_6 згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Лисиничіською сільською радою Пустомитівського району Львівської області 25 грудня 1997 року, належала на праві власності земельна ділянка площею 0,1498 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована на території с. Лисиничі, Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Після смерті ОСОБА_6, відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 22 травня 2008 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 успадкували вказану земельну ділянку в рівних частках.

Відповідно до проекту забудови земельної ділянки ОСОБА_5, погодженого районним архітектором 21 липня 1991 року та відповіді архівного відділу Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області від 7 лютого 2012 року № 63, ОСОБА_5 на підставі рішення виконавчого комітету Пустомитівської районної ради народних депутатів від 20 червня 1991 року № 253 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на відведеній земельній ділянці, площею 1 129 кв. м, відповідно до рішення Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 24 травня 1991 року.

Разом з тим, Лисиничівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області 11 серпня 2000 року ОСОБА_5 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,2284 га, яка не відповідає площі виділеної земельної ділянки в кварталі забудови, на підставі рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 18 серпня 1995 року № 38.

Згідно відповіді відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області від 25 листопада 2008 року № 4382 до плану забудови земельної ділянки № 2 ОСОБА_5 зміни не вносились.

Відповідно до відповіді Державного архіву Львівської області від 3 січня 2013 року № 11/У-2 в документах виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області відомостей про зміну площі земельної ділянки ОСОБА_5 під забудову (її збільшення) шляхом прийняття рішення не виявлено.

Згідно з листом відділу містобудування та архітектури Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області від 11 листопада 2014 року № 16/01-12 на час розроблення Проекту кварталу індивідуальної житлової забудови у с. Лисиничі Пустомитівського району Львівської області 1991 року діючим був генплан 1990 року, який був розроблений ЛФ Діпроміст в масштабі 1:5000 і визначав проектовані червоні лінії магістральних та головних вулиць. Параметри житлових вулиць (основних та другорядних), до яких належить АДРЕСА_1, цей генплан не визначав, і такі були залишені в межах існуючих розмірів.

В плані зовнішніх меж земельної ділянки державного акту ОСОБА_7 по межі БВ зазначено землі загального користування (вулиця) зі сторони земельної ділянки ОСОБА_5, а в плані зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_5 по межі ЕЄ ділянка межує із земельною ділянкою ОСОБА_7 і не переділена на дві частини землями загального користування, тобто проїзд до земельної ділянки ОСОБА_7 відсутній.

Відповідно до листа Державного архіву Львівської області від 18 листопада 2015 року № 4507/у-2 встановлено, що в документах Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області за період 1991-1995 роки відомості про надання згоди передати земельну ділянку площею 0,2284 га (чи іншою площею) у власність гр. ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у с. Лисиничі Пустомитівського району Львівської області; вибір земельної ділянки; розробку проекту відведення земельної ділянки для передачі її у власність; замовлення землевпорядній організації розробки проекту її відведення та заява ОСОБА_5 на зберіганні в архіві не знаходяться.

Судом встановлено, що земельну ділянку № 2 для будівництва житлового будинку виділено гр. ОСОБА_5 в кварталі індивідуальної житлової забудови у АДРЕСА_2

Проект кварталу індивідуальної житлової забудови АДРЕСА_3 з урахуванням вже існуючої забудови села та вулично-дорожньої мережі. На час розробки кварталу забудови вже існували АДРЕСА_1 та будинковолодіння ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 яке було зареєстровано на підставі рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 14 січня 1988 року № 2 та рішення Пустомитівської районної ради від 28 січня 1988 року № 24.

Згідно з проектом кварталу індивідуальної житлової забудови у с. Лисиничі Пустомитівського району Львівської області, виготовленого Львівським обласним проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро, погодженим районним архітектором 7 червня 1991 року АДРЕСА_1 проходить вздовж земельної ділянки № 2 ОСОБА_5, цією ділянкою не переривається і веде до присадибної ділянки ОСОБА_7. Вказана вулиця відображена також у проекті забудови земельної ділянки ОСОБА_5, в проектах забудови земельних ділянок інших громадян, яким також виділено земельні ділянки в цьому кварталі забудови, а саме: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Відповідно до ч. 4 ст. 4 ЗК України 1990 року не можуть передаватися у колективну та приватну власність землі загального користування населених пунктів - майдани, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, а також землі, надані для розміщення будинків в органів державної влади та державної виконавчої влади.

Статтею 17 ЗК України 1990 року регламентовано порядок передачі у власність земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, а також порядок передачі вільних земельних ділянок у власність із земель державної або комунальної власності. У випадку передачі у власність громадянина земельної ділянки з земель державної або комунальної власності, така передача відбувається із розробкою проекту відведення.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 ЗК України від 18 грудня 1990 року використання земель сільського населеного пункту здійснюється відповідно до проектів планування та забудови даного населеного пункту.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» від 16 листопада 1992 року № 2780-ХІІ містобудівна документація є основою вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Види, склад, порядок розробки та затвердження містобудівної документації визначаються законодавством.

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, встановивши факт передачі з порушенням вимог чинного законодавства у власність ОСОБА_5 частини земельної ділянки із земель загального користування, чим порушено право позивачів як суміжних землекористувачів на користування присадибною ділянкою та землями загального користування, що забезпечують проїзд до належної їм присадибної ділянки, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову. При цьому судами враховано, що докази користування ОСОБА_5 земельною ділянкою площею 0,2284 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, відведеною у встановленому законом порядку відсутні, а межі, які визначено спірним державним актом, не погоджувались.

Посилання касаційної скарги на пропуск позовної давності, про застосування якої заявляла ОСОБА_5, безпідставні, так як ці доводи були предметом дослідження та правової оцінки нижчестоящих судів. Так, суди вірно виходили з того, що ще у березні 2007 року померла ОСОБА_7 зверталась до сільської ради із заявою про створення комісії з приводу засадження відповідачкою дерев перед її брамою та перекриття виходу на вулицю і встановлено, що ОСОБА_7 як суміжний землекористувач не надавала їй згоду на передачу у власність спірної земельної ділянки і не погоджувала межі земельних ділянок.

При цьому позивачі, набувши право власності на земельну ділянку у порядку спадкування у травні 2008 року, встановивши порушення їхніх прав землекористування і земельного законодавства з боку відповідачів, в установлений законом трирічний строк позовної давності звернулись до суду.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 1 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 1 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик