У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів Хилевича С.В., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду неправомірним, ухваленим з неповним зясуванням обставин, які мають значення для справи, невірною оцінкою досліджених доказів, ПАТ «Дельта Банк» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про те, що Банком не було дотримано процедуру досудового попередження відповідача про початок процедури стягнення. Додає, що у передбаченому законом порядку Банком було направлено боржнику лист-вимогу про наявність простроченої заборгованості та необхідність її сплати та повідомлено, що у разі невиконання ОСОБА_4 має право розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказує, що в подальшому Банком було предявлено позовну заяву до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є вважає рівноцінним способом повідомлення про вимогу дострокового повернення спірних кредитних коштів. Покликається на правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26.12.2012р., згідно якої не є перешкодою для реалізації права Банку у будь-який час звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки позичальник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог Банку, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України. Наполягає на тому, що у суду були правові підстави для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність, оскільки ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено задоволення вимог іпотеко держателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнене зі способом звернення стягнення. Зазначає, що згідно п. 38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012р., наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотеко держателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а пунктом 39 цієї ж Постанови визначено, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і

____________________________________________________________________________Справа № 569/12792/15-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_5

Провадження № 22-ц 787/1751/2017 Суддя-доповідач ОСОБА_6

набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. Звертає увагу також на ряд правових позицій Верховного суду України, зокрема у справах № 6-1219цс16, 6-1625цс16, котрими розяснено, що законодавцем визначено три способи захисту вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 10 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», який з 15.10.2007 року змінив своє найменування на відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», яке з 30 квітня 2009 року змінило своє найменування на публічне акціонерне товариство «Сведбанк», правонаступником якого згідно договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року стало публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (а.с.46 - 50, 118 - 132) як кредитодавцем та ОСОБА_3 як позичальником був укладений кредитний договір №1701/0907/88-056, за умовами якого ОСОБА_4 надав позичальнику, а позичальник прийняв у готівковій формі через касу банку грошові кошти (кредит) в іноземній валюті у розмірі 20 000 доларів США, зобов'язавшись при цьому повернути кредит, сплатити нараховані на нього проценти та виконати свої зобовязання у повному обсязі в строк до 09 вересня 2017 року (а.с.7 - 13, 18 - 22, 29, 136 - 138).

З метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_3 взятих на себе перед АКБ ТАС-Комерцбанк зобов'язань за кредитним договором №1701/0907/88-056 від 10 вересня 2007 року, між цими ж особами 10 вересня 2007 року був укладений іпотечний договір №1701/0907/88-056-Z-1, згідно пункту 2 якого, в забезпечення виконання основного зобовязання іпотекодавець ОСОБА_3 передала в іпотеку іпотекодержателю - АКБ «ТАС-Комерцбанк» належну їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 червня 2002 року, посвідченого 19.06.2002 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим номером 985, однокімнатну квартиру №124 загальною площею 35,1 квадратних метра, житловою площею 17,6 квадратних метра, що знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.О.Дундича, буд.1б (а.с.14 - 17).

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання ОСОБА_8 своїх зобовязань за договором та як наслідок утворення заборгованості.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 визначив її розмір станом на 28.07.2015 року в сумі 8 623,47 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на день проведення розрахунку становить 190 253 грн. 39 коп., в тому числі: тіло кредиту 7 961,34 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 175 645 грн. 30 коп., відсотки - 662,13 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 14 608 грн. 10 коп. (а.с.27) та просив суд в рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідачці ОСОБА_8.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторони кредитного договору в пунктах 11, 12 іпотечного договору встановили порядок, за умови недотримання якого іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобовязання повністю або частково, проте іпотекодержатель (позивач) цього порядку не дотримався, а тому його позов до задоволення не підлягає.

На підтвердження даних висновків у рішенні суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Як вбачається із п.п. 11, 12 іпотечного договору №1701/0907/88-056-Z-1 від 10.09.2007 р., укладеного між сторонами, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобовязання повністю або частково, у тому числі якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобовязання, а також в інших випадках, передбачених основним зобовязанням та цим договором.

При настанні зазначених випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобовязання у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору, при цьому сторони за взаємною згодою встановили, що визначений тридцятиденний строк починає відліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається іпотекодержателю відділенням звязку при відправленні іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення основного зобовязання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий іпотекодавцем особисто у іпотекодержателя.

За вибором іпотекодержателя для задоволення його вимог застосовуються такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки як: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 пункту 12.3 іпотечного договору.

Матеріали справи містять лист-вимогу вих. №31.4-08/583/15 від 27.08.2015 р. на імя ОСОБА_3 за підписом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства Дельта Банк ОСОБА_9 з вимогою сплати простроченої суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 8 623,47 доларів США, обчисленому станом на 28.07.2015 р. (а.с.30-35). Не дочекавшись закінчення тридцяти календарних днів з дати відправлення ОСОБА_3 листа-вимоги через відділення поштового звязку в місті Києві (28.08.2015 р.), позивач майже одночасно з письмовою вимогою про усунення порушення основного зобовязання 31 серпня 2015 року звернувся в Рівненський міський суд Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ ОСОБА_4 (а.с.60).

Таким чином, іпотекодержатель розпочав за своїм вибором звернення стягнення на предмет іпотеки з порушенням вищезазначених умов іпотечного договору, а також з порушенням норми статті 35 Закону України від 05 червня 2003 року №898-IV Про іпотеку, згідно якої, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 листопада 2016 року у справі № 6-2457цс16, і відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів враховує, що передача у власність предмету іпотеки іпотекодержателю (про що заявлена позовна вимога ПАТ «Дельта Банк») є позасудовим способом задоволення вимог кредитора, а не судовим.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_6

Судді: підпис ОСОБА_10

підпис ОСОБА_11

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_6