АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/8387/15-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/1119/К/17 ОСОБА_1
Категорія - 27 (I) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Борщ А.А.,

за участю: представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 21.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено Кредитну угоду №1/266-МК та Договір про видачу транша №1/266-МК/1, відповідно до яких останній отримав кредитні кошти у розмірі 24000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 18% річних, строком до 21.07.2018 року.

Разом з тим, в забезпечення виконання зобовязань, взятих на себе ОСОБА_3, між ним, відповідачем ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», був укладений Договір іпотеки квартири від 21.07.2008 року, згідно якого, позивачу в іпотеку ОСОБА_3 та ОСОБА_5 передали належну їм на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №С-577 від 15.02.2000 року, квартиру №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя ОСОБА_6 Дніпропетровської області.

Однак ОСОБА_3 своїх обовязків по своєчасному погашенню кредиту та сплаті відсотків належним чином не виконував, у результаті чого у нього утворилась заборгованість за названим Кредитним договором та позивач вимушений був звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки та рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 10.12.2014 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.10.2016 року, та які набрали законної сили, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №1/266-МК було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме належну відповідачам квартиру №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя ОСОБА_6 Дніпропетровської області, шляхом продажу предмету іпотеки.

На підставі наведеного позивач просив суд виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя ОСОБА_6 Дніпропетровської області.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2017 року позивачу відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції не врахував тих підстав, що в даному випадку положення ст. 109 ЖК України застосовується виключно у тих межах, що не суперечить вимогам ст.40 Закону України «Про іпотеку», як спеціальної правової норми, що самостійно визначає порядок виселення з переданого в іпотеку житлового будинку після прийняття рішення про звернення стягнення на нього.

Крім того, судом першої інстанції безпідставно не залучено до участі у справі в якості третьої особи міську раду та не витребувано відомостей стосовно вільних жилих приміщень, оскільки надання жилих приміщень віднесено до компетенції місцевої ради, а чинним законодавством не передбачено обовязку Банку надавати інше житло.

Також суд першої інстанції не перевірив того, чи є предмет іпотеки єдиним житлом відповідачів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та із матеріалів справи вбачається, що 21.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», організаційно-правова форма якого змінилась на «Публічне акціонерне товариство» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено Кредитну угоду №1/266-МК та Договір про видачу транша №1/266-МК/1 (далі Кредитний договір), відповідно до яких останній отримав кредитні кошти у розмірі 24000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 18% річних, строком до 21.07.2018 року, та зобовязався своєчасно та в повному обсязі повернути кредитні кошти та сплачувати відсотки.

В забезпечення виконання зобовязань, взятих на себе ОСОБА_3, між ним, відповідачем ОСОБА_5 та позивачем був укладений Договір іпотеки квартири від 21.07.2008 року, згідно якого, позивачу в іпотеку ОСОБА_3 та ОСОБА_5 передали належну їм на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №С-577 від 15.02.2000 року, квартиру №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя ОСОБА_6 Дніпропетровської області (а.с.11-12).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 10.12.2014 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.10.2016 року, які набрали законної сили, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №1/266-МК було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме належну відповідачам квартиру №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя ОСОБА_6 в. м. Кривому Розі Дніпропетровської області, шляхом продажу предмету іпотеки позивачем, з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у уповноважених державою фізичних осіб, які здійснюють нотаріальну діяльність, відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (а.с.13-14, 86-93).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог позивача про виселення відповідачів з квартири №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя ОСОБА_6 в м. Кривому Розі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки квартира, передана позивачу в іпотеку, була набута у власність відповідачами не за рахунок кредитних коштів, то виселення відповідачів, без надання іншого житлового приміщення не передбачено законодавством.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена в Постановах Верховного Суду України від 18.03.2015 у справі №6-39 цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі №6-1449 цс15, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно умов Кредитного договору, кредитні кошти були взяті на споживчі цілі, тобто не на купівлю спірної квартири, окрім того, як убачається зі змісту Договору іпотеки квартири від 21.07.2008 року, зазначена квартира належить відповідачам на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №С-577, виданого 15.02.2000 року Органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 09.02.2000 року №С-113, тобто набута відповідачами у власність до укладення Кредитного договору, а відтак придбана не за рахунок кредиту.

Матеріали справи свідчать про те, що в іпотеку передано квартиру, яка була одержана відповідачами у спільну часткову власність на підставі Свідоцтва про право власності на житло №С-577, виданого 15.02.2000 року Органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 09.02.2000 року №С-113, а не за рахунок кредитних коштів, оскільки договір іпотеки був укладений у липні 2008 року, а тому правові підстави для виселення відповідачів, без надання їм іншого постійного житла - відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку положення ст. 109 ЖК України застосовується виключно у тих межах, що не суперечить вимогам ст.40 Закону України «Про іпотеку», як спеціальної правової норми, що самостійно визначає порядок виселення з переданого в іпотеку житлового будинку після прийняття рішення про звернення стягнення на нього не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду, оскільки в даному випадкучастина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, судом першої інстанції безпідставно не залучено до участі у справі в якості третьої особи міську раду та не витребувано відомостей стосовно вільних жилих приміщень, оскільки надання жилих приміщень віднесено до компетенції місцевої ради, а чинним законодавством не передбачено обовязку Банку надавати інше житло колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки не спростовують правильність висновків суду першої інстанції стосовно того, що як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Також не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив того, чи є предмет іпотеки єдиним житлом відповідачів, оскільки судом першої інстанції було отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, щодо субєкта, а саме відповідачів по справі, згідного якої відповідачі, окрім квартири №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя ОСОБА_6 в. м. Кривому Розі, не мають у власності інших житлових приміщень.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наведені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б спростували встановлені обставини справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, відповідно до ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: