Справа № 523/2094/16-ц
Провадження №2/523/758/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2017 р. Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді - Бузовського В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ЖБК «Жовтневий-30», ОСОБА_2, треті особи Одеська міська рада, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду із позовом та після збільшення розміру позовних вимог (а.с. 74) просила визнати недійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на АДРЕСА_1. В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона з червня 2002 року постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, утримує квартиру в належному стані, сплачує комунальні послуги. Таким чином, вважає, що за нею має бути визнано право власності на зазначену квартиру з підстав передбачених ст. 344 ЦК України, а саме за набувальною давністю. Враховуючи те, що на даний час квартира належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2016р., просить визнати цей договір недійсним.

Позивачка вимоги позову підтримала в повному обсязі та подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Від відповідача ЖБК «Жовтневий-30» надійшли заперечення та заява про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 52).

Відповідачка ОСОБА_2, та треті особи в судове засідання не з'явилися про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомляли.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі довідки про виплату паю від 14.04.1994 року (а.с. 114). Також встановлено, що 07.08.2001 року ОСОБА_5, продав, а ОСОБА_6, придбав зазначену квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу від 07.08.2001р., (а.с. 94). В подальшому ОСОБА_6, продав, а ОСОБА_2, придбала квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.02.2016р., (а.с. 88). Далі ОСОБА_2, продала, а ОСОБА_3, та ОСОБА_4, придбали квартиру в рівних частках, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с. 130). Фактично в квартирі з грудня 2002 року проживає позивачка ОСОБА_1, що підтверджується актами про проживання (а.с. 31).

Статтею 203 ЦК України, на яку посилається позивачка, як на підставу вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 02.02.2016р., визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Разом із тим, застосування ст. 203 ЦК України можливе із одночасним застосуванням підстав для визнання правочину недійсним, що передбачені параграфом 2 Глава 16, Розділ ІV ЦК України.

Разом із тим, позивачка взагалі не зазначила підставу для визнання правочину від 02.02.2016р., недійсним, обмежившись поясненнями в позові щодо відсутності волевиявлення ОСОБА_7, на відчуження квартири за договором купівлі-продажу від 07.08.2001р., де набувачем був ОСОБА_6, (а.с. 93), але будь які вимоги щодо цього договору позивачкою не заявлені, будь яких доказів на відсутність у власника волевиявлення на відчуження належного йому майна позивачка суду не надала. Крім того, перший власник квартири ОСОБА_8, до договору купівлі-продажу від 02.02.2016р., ніякого відношення не має. Також суд звертає увагу позивачки ОСОБА_1, на те, що відповідачами у справі про визнання правочину недійсним є сторони оспорюваного правочину, але позивачка не заявляла клопотання про залучення теперішніх власників квартири ОСОБА_3, та ОСОБА_4, як співвідповідачів, а суд в силу ст. 33 ЦПК України позбавлений такої можливості, тому судом з власної ініціативи на виконання вимог ст. 35 ЦПК України, теперішні власники були залучені третіми особами.

З підстав наведеного суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1, в частині визнання договору купівлі-продажу від 02.02.2016р., задоволенню не підлягають.

В частині визнання права власності за ОСОБА_1, на АДРЕСА_1 за давністю володіння, суд виходить з наступного.

В силу ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до роз'яснень ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013р., № 24-150/0/4-13, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти особа, яка володіє майном по волі власника, у такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер. Норми ст. 344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадку, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі безоплатного користування, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Таким чином, і вимога ОСОБА_1, про визнання права власності на АДРЕСА_1 за давністю володіння задоволенню не підлягає.

На підставі ст. ст. 203, 344 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 64, 212-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ЖБК «Жовтневий-30», ОСОБА_2, треті особи Одеська міська рада, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: