ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/314/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі : головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря КЕДИК А.В.

сторін:

позивачки ОСОБА_2

представників позивачки ОСОБА_3, ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя

В с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_2 17.09. 2015 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги , вказує, що 16 липня 1994 року між нею ОСОБА_2 і відповідачем - ОСОБА_5 був укладений шлюб, зареєстрований Лівобережним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів в м. Києві, актовий запис № 1063 (свідоцтво

НОМЕР_3). Від цього шлюбу вони мають дітей: повнолітню доньку - ОСОБА_5

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є інвалідом дитинства. Однак спільне життя з Відповідачем у них не склалося. Протягом останніх шести років між ними склалися несприятливі взаємовідносини на підставі недовіри та втрати почуття поваги один до одного, які станом на липень 2010 року, після народження сина ОСОБА_8 загострилися. З липня

2010 р. вона з дітьми стала проживати окремо від Відповідача у своїх батьків. За час перебування в шлюбі її спроби налагодити сімейні відносини з боку Відповідача постійно ігнорувалися. . Відповідач матеріально сім'ю не забезпечує та не намагається змінити матеріальний стан сім'ї на кращий. З цього ж періоду шлюбні відносини між ними фактично припинились, оскільки їх, як подружжя нічого не поєднує. Спільного господарства з відповідачем вони не ведуть, тому з метою розірвання шлюбу, 31.07.2015 р. вона змушена була звернутися з позовом до Відповідача до Дарницького районного суду. Під час шлюбу в квітні 2001 року ними була набута квартира АДРЕСА_5. Квартира складалася з двох жилих кімнат, житловою площею 29,40 кв. м., загальною площею 64,70 кв. м. В 2001 році вони продали цю квартиру та з доплатою згідно Договору купівлі- продажу майнових прав № 16-113/БК341 від 26 лютого придбали іншу квартиру АДРЕСА_1. Квартира складається з трьох жилих кімнат, житловою площею 46,80 кв.м., загальною площею 93,60 кв.м. Свідоцтво на право власності на цю квартири від 17 лютого 2011 року виготовлено на ім"я відповідача - ОСОБА_5 . Свідоцтво зареєстровано в КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", НОМЕР_4. Вище зазначену квартиру вони придбали за спільні кошти. Відповідач не визнає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. А частки цієї власності у них з відповідачем є рівними. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Спільний неповнолітній син - дитина-інвалід ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, має вроджену ваду розвитку правої нижньої кінцівки, синдактилія пальців правої стопи. Аплазія V пальця правої стопи. Вальгусна деформація правої стопи. Вкорочення правої нижньої кінцівки на 4 см. Дитина потребує складного протезування на протезному підприємстві, два рази на рік, до 16 років. Коштів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 (дитина-інвалід), на фізичний, духовний розвиток та на лікування не вистачає. З часу окремого проживання Відповідач будь-якої матеріальної допомоги синові не надає, матеріально сина не забезпечує та ухиляється від його виховання. З цих обставин суд повинен брати до уваги інтереси дитини-інваліда, що має істотне значення та збільшити її частку майна, так як з ним проживає дитина-інвалід. При цих обставинах відповідач не визнає за нею права спільної сумісної власності на квартиру, та ухиляється від добровільного її розподілу. Тому вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. А тому просить визнати квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя. Поділити її, визнавши позивача - ОСОБА_2 власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а іншу 1/3 частину квартири залишити за відповідачем, ОСОБА_5.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах. Додатково пояснила суду, що в 2000 році, перебуваючи у шлюбі, ними інвестовано кошти у розмірі 65 615 гривень 35 копійок у двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, у зв'язку з чим між Акціонерним Товариством Холдингова Компанія «Київміськбуд» в особі АКБ "АРКАДА» та Відповідачем, укладено Інвестиційний контракт №17370 від 14 березня 2000 року.

05 квітня 2001 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видано на ім'я Відповідача свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру. Кошти, які були вкладені у будівництво житла за умовами зазначеного інвестиційного контракту та кошти на проведення ремонту були сімейними заощадженнями, які вони спільно відповідачем відкладали. Пізніше, оцінивши ситуацію на ринку нерухомості та з метою збільшити їх житлову площу, вони вирішили продати згадану двокімнатну квартиру та купити трьох кімнатну, відповідно з більшою площею. Вона погодилась на продаж вищезазначеної квартири, оскільки у них була домовленість з відповідачем, що кошти від продажу квартири АДРЕСА_5 вони інвестують на придбання трьох кімнатної квартири. Тому, того ж дня коли відбувся продаж квартири та підписання відповідного договору, Відповідачем по справі та Акціонерним товариством холдингова компанія "Київміськбуд» укладено Попередній договір до договору купівлі-продажу майнових прав №16-1132/6341 від 25 листопада 2009 року та оплачено в повному обсязі на Київський рахунок Компанії вартість майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 714 624, 89 грн. 26 лютого 2010 року між Відповідачем та Компанією укладено договір купівлі-продажу майнових прав №16-1132/5341 від 26 лютого 2010 року на квартиру АДРЕСА_1. 17 лютого 2011 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого гену Київської міської ради видано на ім'я Відповідача Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_9 яка складається з трьох кімнат, жилою площею 46,80 кв. м., загальною площею 93,60 кв. м. Вона, як дружина завжди брала участь у всіх фінансових витратах сім'ї, у період з 12. 08.1992 року та по теперішній час вона працює, отримує заробітну плату у неї є певний стабільний дохід. Тому, твердження Відповідача, що кошти на придбання квартири були його особистими є безпідставними, оскільки за час перебування у шлюбі вона теж працювала, отримувала дохід, який входив у формування бюджету їх сім'ї. На даний момент вона проживає з сином у квартирі своєї матері, крім них там також проживає її мама та її рідний брат зі своєю майбутньою дружиною, а у власності у неї немає жодного нерухомого майна де б вона могла окремо від родичів проживати з дітьми. Вона самостійно здійснює догляд за сином, який є інвалідом та потребує значної фінансової підтримки з її сторони, вважає, що розмір її ї частки у спільній сумісній власності може бути збільшений судом.

Представники позивачки ОСОБА_3, ОСОБА_4 підтримали позицію свого довірителя , підтримавши позовні вимоги просили їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах з урахуванням письмових пояснень.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, оскільки вважає, що вимоги позивачки є не законними, не обґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству, пояснивши суду, що 2 грудня 1975 року згідно ордеру № 17015 серія Г, він як член родини отримав житлову площу в трьох кімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_7. 24 грудня 1999 року, вищевказана квартира була продана і за гроші від його частки та завдяки позиченими йому особисто, батьком, грошовим коштам на придбання квартири, що підтверджується розпискою від 14 березня 2000 року, в березні місяці ним особисто було Інвестовано грошові кошти 65 615, 35 грн. в 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_8. При купівлі вищевказаної квартири письмову згоду іншого з подружжя нотаріус не вимагав, так як він купляв квартиру за свої власні кошти. Після цього він вирішив продати вищевказану власну квартиру та інвестувати отримані гроші в новобудову і в 2011 році він отримав свідоцтво про право власності на житлове приміщення, а саме 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.Окрім цього він ще позичив у мами гроші 15000 доларів США на ремонт квартири, який триває по теперішній час, чим на вказану суму покращив стан майна, збільшив його вартість.Окрім цього, пояснення позивача, що він не приймає участі у вихованні дитини, не надає матеріальну допомогу не відповідають дійсності. Він по теперішній час допомагає старшій повнолітній доньці, що підтверджується переказами . Також що стосується їх молодшого сина, то згідно з рішенням суду він сплачує аліменти, заборгованості не має, від додаткових витрат на дитину не відмовляється. Постійно намагається брати дитину на вихідні дні для прогулянок, відпочинку і всебічного розвитку. Він дуже любить свого сина, поважає його право на розвиток та від допомоги на його утримання не відмовляється. Він має намір завжди здійснювати перед ним свої батьківські обов'язки. Разом з тим, всі витрати на обслуговування і утримання квартири, в тому числі і комунальні послуги оплачує виключно він особисто. Окрім цього, як вбачається з позовної заяви що однією сім'єю вони не проживають з позивачкою більше 6 років спільний бюджет, спільний побут не ведуть, оскільки у позивачки інший чоловік. Таким чином, позивачка не обґрунтувала ціну майна відповідним висновком експерта, побудувала свої позовні вимоги виключно на припущеннях. За таких обставин вважає, що в задоволені позовних вимог має бути відмовлено.

Представник відповідача ОСОБА_6 , яка діє за угодою про надання правової допомоги від 23.11. 2016 року на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ( а.с. 227, 231, т.1), підтримала правову позивача свого довірителя та просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Додатково пояснивши суду, щодо збільшення частки позивачці під час поділу майна то згідно з матеріалами справи, позивачка отримує щомісячно допомогу від держави на утримання дитини (у 2015 році становила 949 грн. а.с.11 , допомога на дитину інваліда у 2017 році становить 1435,65грн.). Відповідач щомісячно сплачує на утримання дитини аліменти. В свою чергу, Відповідач по справі ,під час допиту його в якості свідка під присягою пояснював ,що відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав від 25.11.2009року , відповідачем були придбанні майнові права на квартиру АДРЕСА_1 вартістю 714624,89 грн. Гроші які були внесені відповідачем по вказаному договору були отримані ним від продажу квартири АДРЕСА_5, що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.11.2009 року (а.с.110, т.1). В свою чергу , квартира по АДРЕСА_5 була придбана за рахунок особистих коштів відповідача, які він отримав від продажу квартири АДРЕСА_7 (договір купівлі-продажу від 24.12.1999року )яка належала Відповідачу та його батькові на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.02.2995 року виданого Державним комунальним підприємством житлового господарства Мінського району м. Києва .Спірна квартира АДРЕСА_1 була передана відповідачу згідно акту прийому передачі від 14.10.2010 , тобто вже після припинення шлюбних відносин. На даний час ринкова вартість квартири становить 2 534 000 грн. . Вартість квартири без врахування ремонту згідно висновку експерта становить 1 855 000 грн, що становить 73,2 % від ринкової вартості квартири .Тобто, вартість квартири за рахунок виконаного ремонту за рахунок особистих коштів Відповідача зросла на 26,8%. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Таким чином , вважає, що позовні вимоги позивачки є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши під присягою свідків у судовому засіданні 08.02. 2017 року ОСОБА_5 ; ОСОБА_11, ОСОБА_12; ОСОБА_13; ОСОБА_14 ( т.2, а.с. 56 -60) , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

За приписами ст.ст.60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч.ч.2, 4 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до абз.1 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з п.22 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07. 1994 по 07.10. 2015 роки .

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_1, придбана на підставі Попереднього договору купівлі-продажу майнових прав №16-1132/В341 від 25 листопада 2009 року (а.с. 67-68, т.1 ) , тобто за час перебування сторін у шлюбі Таким чином, квартира АДРЕСА_1, була придбана ОСОБА_5 в період шлюбу з ОСОБА_2 та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення адекватного захисту права або інтересу, суд вважає що позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини спірної квартири не можуть бути задоволені, оскільки спростовуються наданими доказами в судовому засіданні.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Разом з тим, позивачка просить суд при поділі спірної квартири відступити від засад рівності часток подружжя, зважаючи на те, що вона утримує неповнолітнього сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2.

З моменту звернення позивачки із позовом про поділ майна подружжя, відповідачем у справі почались сплачувати аліменти на користь сина, однак зважаючи на те, що неповнолітній син ОСОБА_8 є дитиною інвалідом, має вроджену ваду розвитку правої нижньої кінцівки, синдактилія пальців правої стопи, на його лікування та протезуванням потрібні кошти, а аліментів, які на даний момент сплачується недостатньо.

Проте, щодо збільшення частки позивачки під час поділу майна, позивачка пояснювала ,що відповідач не надавав всі ці роки матеріальної допомоги , не приймав участі у вихованні дитини, при цьому вона не заперечувала того що відповідач сплачує аліменти на дитину , с позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дитини вона не зверталась.

Згідно з матеріалами справи, позивачка отримує щомісячно допомогу від держави на утримання дитини, крім того, відповідач щомісячно сплачує на утримання дитини аліменти, а тому у суду нема підстав щодо збільшення частки позивачки у спільному майні подружжя .

Разом з тим, твердження відповідача , що кошти у розмірі 65 615 гривень 35 копійок, внесені подружжям за купівлю квартири АДРЕСА_5 є його особистими коштами отриманими від продажу належної йому на праві власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_7 та частини коштів, що дав йому за життя його батько - ОСОБА_15, судом також не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу рішення, оскільки спростовується добутими доказами у цивільній справі.

Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 24 грудня 1999 року, Відповідачу на праві власності належала лише 1/2 частина квартири та ціна відповідно за яку здійснено продаж квартири АДРЕСА_7 становить 11 739 гривень 39 копійок (п. 4 вищезазначеного договору).

При наданні пояснень та допиту як свідка, відповідач ОСОБА_5 , стверджував, що сума, яка отримана ним від продажу квартири становить 12 тисяч доларів США, однак доказів отримання від покупців суми у вказаному розмірі від продажу квартири, відповідач до суду не надав.

Також не знайшли підтвердження доводи відповідача, що кошти отримані ним від продажу належної йому та його батьку ОСОБА_15 на праві власності, квартира АДРЕСА_7, сплачені відповідачем на купівлю квартири АДРЕСА_5.

Крім того, покази відповідача, суперечать обґрунтуванням викладених у його запереченнях від 24 листопада 2015 року, проте, що частина коштів на покупку квартири АДРЕСА_5 була позичена ним у батька, що підтверджується розпискою від 14 березня 2000 року (а.с. 18), яка так і не була надана відповідачем до суду, що свідчить про те, що позиція Відповідача щодо джерела отримання коштів сплачених за купівлю квартири АДРЕСА_5, змінювалась та є суперечливою.

Також, відповідачем не надано до суду будь-яких доказів, що його батьком ОСОБА_15 передавались кошти на придбання квартири.

Показання допитаних судом свідків ОСОБА_12, ОСОБА_16 , ОСОБА_13, не містять підтвердження отримання саме 12 тисяч доларів США за продаж квартири, оскільки, ніхто із допитаних свідків не був присутнім на підписанні 24 грудня 1999 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7, також, не були свідками передачі коштів покупцями та не були присутніми при передачі батьком своєї частини коштів від продажу квартири відповідачу.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 (перебував та перебуває у дружніх відносинах з відповідачем, дружить з ним із шкільних років), повідомив суду, що після укладення угоди по продажу квартири АДРЕСА_7 супроводжував відповідача до Банку (на момент надання пояснень свідок не міг згадати назву банку та місце розташування) з метою оренди відповідачем індивідуального сейфу.

Допитана у судовому засіданні мати відповідача - ОСОБА_12, зазначила, що за життя її колишнього чоловіка ОСОБА_17, вони домовилися, що після весілля позивача та відповідача, квартира АДРЕСА_5 у майбутньому буде призначена для проживання подружжя та буде використовуватись для цілей молодої сім"ї. Також свідок спростувала, написання розписки про позику відповідачу коштів у сумі 15 000 тисяч доларів США, яка міститься у матеріалах справи (а.с. 27, т.1), пояснивши, що в їх сім"ї не прийнято позичати один одному гроші на підставі розписок.

Також, при дачі показань, кожен із свідків називав різні суми, які ймовірно відповідач міг отримати від свого батька, та ніхто із них впевнено не міг підтвердити коли та у якому розмірі батько давав кошти від продажу квартири відповідачу, тому в цій частині свідчень суд ставиться до них критично.

Свідки є близькими родичами та другом відповідача, обставини, про які вони повідомляли суду, відомі їм зі слів самого відповідача та його померлого батька.

Крім того, судом було допитано батька позивача, ОСОБА_11, який пояснив суду, що за життя його свата ОСОБА_17, домовились, що разом дадуть кошти для покупки подружжю житла. У свою чергу при купівлі у 2000 році подружжям квартири АДРЕСА_5, свідок дав 5000 тисяч доларів США, на купівлю вищезазначеної спірної квартири.

Кошти, за рахунок, яких придбано спірну на даний момент квартиру АДРЕСА_1, подружжя отримало від продажу квартири АДРЕСА_5.

Так, 25 листопада 2009 року Відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. та зареєстрованого в реєстрі за №340. Продаж квартири вчинено за 743 070, 00 грн., що на момент укладення договору купівлі-продажу становило 93 000, 00 доларів США (а.с. 110-111).

Як вбачається з п 3.3. вищезазначеного договору, відчуження квартири ОСОБА_5 зчинено за згоди його дружини - ОСОБА_2.

Заявою від 25 листопада 2009 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В., зареєстрованою в реєстрі за №330, ОСОБА_2 надала згоду ОСОБА_5 на продаж квартири АДРЕСА_5, набуту під час перебування у шлюбі, та засвідчує, що не має будь-яких матеріальних претензій щодо управління та розпорядженням спільним майном та продажу вказаної квартири (а.с. 112, т.1).

Таким чином, відповідачем під час продажу квартири АДРЕСА_5 визнавався той факт, що зазначена квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак виручені від її продажу кошти є також спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, відповідачем у належний спосіб не доведено, що спірна квартира куплена виключно за його власні грошові кошти.

Відповідачем, надано до суду відповідь ПАТ «Промінвестбанк» №24-10/00485 від 10 березня 2017 року, яка містить інформацію про оренду індивідуального депозитного сейфу відповідачем у період з 24.12.1999 року по 14.03.2000 роки.

Згідно листа, відповідачем укладалося п'ять різних договорів: 24.12.1999 року договір №61, 17.01.2000 року договір №7, 31.01.2000 року №17, 14.02.2000 року договір №26, 13.03.2000 року договір №36.

Вищезазначене свідчить, що Відповідач здійснював доступ до сейфу не менше як 4 рази з того моменту, як його супроводжував свідок ОСОБА_13. Суть та характер операцій із вмістом сейфу, що проводились відповідачем 24.12.1999, 17.01.2000, 31.01.2000,14.02.2000,13.03.2000, банком у листі не зазначено.

Та обставина, що ОСОБА_5, користувався індивідуальним сейфом в день здійснення продажу квартири, та в день укладення інвестиційного договору на купівлю квартири АДРЕСА_5, не може беззаперечно свідчити про наявність у сейфі саме грошових коштів від продажу належної йому 1/ 2 частини квартири та у розмірі 12 тисяч доларів США, як це зазначає відповідач та крім того, використання тих самих коштів на купівлю іншої квартири.

З листа банківської установи, вбачається, що у відповідача був доступ до використання сейфу і в інші дати, не пов'язані із укладенням угод, а зміст операцій, які здійснювалися не відомий. Сама наявність орендованого сейфу у банку не підтверджує, що в ньому зберігалися грошові кошти у тому розмірі, які отримані відповідачем у батька.

Зважаючи на те, що у відповідача відсутнє достовірне підтвердження вмісту сейфу, такі покази є припущенням.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність.

Відповідачем не доведено, що спірне майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_5 та в період окремого проживання з позивачем.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно п.25 ПВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч.4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 цього кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч.5 ст.71 СК дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Твердження відповідача та його представника в судовому засіданні, про те, що свідоцтво про право власності було отримано відповідачем 17.02.2011 року та зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.03.2011 року. Після отримання свідоцтва про право власності , у зв'язку з тим , що квартира потребувала ремонту .відповідачем за свій власний кошт було зроблено ремонт в квартирі в наслідок чого ринкова вартість квартири значно зросла. При цьому позивач ніякої участі в витратах пов'язаних з ремонтом не брала.ь На даний час ринкова вартість квартири становить 2 534 000 грн. . Вартість квартири без врахування ремонту згідно висновку експерта становить 1 855 000 грн, що становить 73,2 % від ринкової вартості квартири Тобто, вартість квартири за рахунок виконаного ремонту за рахунок особистих коштів відповідача зросла на 26,8%., відповідно до висновку експерта за результатами проведення експертного оціночного дослідження №26/12/16 від 26 грудня 2016 року, підготовленого судовим експертом ОСОБА_19, свідоцтво №1408 від 29 січня 2010 року, судом не може бути покладено в основу рішення, оскільки вищезазначене експертне дослідження не відображає вартість поліпшення квартири внаслідок ремонтних робіт, оскільки, експертом не досліджувались матеріали виконання ремонтних робіт, вартості матеріалів використаних при проведенні поліпшення, акти виконаних робіт та інше.

Водночас, відповідач не заявляє будь-яких зустрічних вимог до позивача щодо спільного мана подружжя.

Отже, враховуючи те, що квартира сторонами була набута та зареєстрована на праві власності за відповідачем за час шлюбу, суд вважає, що остання є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частинах. Крім того, враховуючи те, що жоден із подружжя не вчинив дій, які б давали підстави для присудження грошової компенсації, квартира підлягає поділу, шляхом визначення ідеальних рівних часток, без реального поділу і залишення квартири у спільній часткові власності сторін.

При цьому суд враховує ту обставину, що покази допитаних свідків носили сумбурний, суперечливий характер, без посилань на конкретні події та час, коли вони відбувались.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції". )

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 88 ч.3 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У положеннях статті 1 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних та зустрічних вимог.

Керуючись ст. ст. 1,4, 12, 10,60,61, 79, 80, 84, 88, 209, 212- 218 ЦПК України, ст. ст. 57, 60, 61, 65, 68-71 СК України, ст. ст. 15, 368, 377 ЦК України, п.22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", "п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції",Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя , задовольнити частково.

Розділити спільне сумісне подружнє нажите майно між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Визнати квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати право власності в порядку поділу спільного сумісного нажитого майна подружжя:

за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою у АДРЕСА_2, фактично проживаючої за адресою у АДРЕСА_3 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого та проживаючого за адресою у АДРЕСА_6 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого та проживаючого за адресою у АДРЕСА_6 судовий збір на користь держави в розмірі 4 000 ( чотири тисячі) гривень на р/р 0003 в УДК Дарницького району, код банку 820019, , код класифікації доходів бюджету 22030001, Дарницький районний суд за розподіл майна подружжя.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 12 квітня 2017 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК