Провадження №2/521/488/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Плавича І.В.,

при секретарі Дукіній Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповітів недійсними та визнання права власності в порядку спадкування, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Сьома одеська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповітів недійсними та визнання права власності в порядку спадкування, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Сьома одеська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона позивача вказувала, що власником квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_4

31 грудня 2012 року ОСОБА_4 померла, після чого відкрилась спадщина у вигляді майна особи, зокрема вказаних квартир.

Позивач пояснювала, що реалізуючи власні права та законні інтереси, з метою належного оформлення спадкових прав, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Також до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування після померлої звернулась ОСОБА_5 та представила заповіти від 28 грудня 2012 року №№1394 та №1384, складені від імені ОСОБА_4, відповідно до змісту яких померла заповіла вказані квартири відповідачу ОСОБА_5

Як свідчила сторона позивача, після ознайомлення із заповітами від 28 грудня 2012 року у сторони виникли сумніви у справжності підписів від імені ОСОБА_6 та дійсності документів. У звязку з викладеним, позивач звернулась до суду із позовом, в якому, уточнивши первісні вимоги, просила суд визнати недійсними заповіти від 28 грудня 2012 року №№1394 та №1384, складені від імені ОСОБА_4, померлої 31 грудня 2012 року, а також визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

Позивач ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від особи надходила заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_5 у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від представника особи надходила заява про заперечення проти заявлених вимог у повному обсязі та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.

Треті особи в судове засідання не зявились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, від Сьомої одеської державної нотаріальної контори та приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 надходили заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які були надані суду та забезпеченні в процесі розгляду справи, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд доходить висновку про відмову у задоволенні заявленого позову виходячи з наступного.

Під час розгляду справи і на підставі досліджених доказів судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло №3-457 від 30 березня 1993 року, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №3-с-2309 від 25 жовтня 1991 року, посвідченого державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3 (Головківській) у місті Одесі.

31 грудня 2012 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №322946 від 31 грудня 2012 року.

При цьому 28 грудня 2012 року ОСОБА_4 було складено заповіт, реєстровий №1384, посвідчений 28 грудня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 відносно квартири АДРЕСА_4 та заповіт, реєстровий №1394, посвідчений 28 грудня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 відносно квартири АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_1, вважаючи себе єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4, звернулась до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, посилаючись при цьому, що ОСОБА_4 є її сестрою.

Відповідач ОСОБА_5, заперечуючи проти заявлених вимог, посилалась на ті обставини, що була добре знайома із померлою ОСОБА_4, оскільки вони тривалий час проживали по сусідству ОСОБА_5 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 а ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_4. Між особами склались теплі, дружні відносини.

Оскільки відповідач свідчила, що за час знайомства ніколи не чула від ОСОБА_4 про наявність у неї родини закордоном, зокрема у Республіці Молдова, а також не бачила родичів, які б приїжджали в гості до ОСОБА_4, ОСОБА_5 ставила під сумнів наявність родинних відносин позивача ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_4

У звязку з цим відповідач просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, зокрема з тих підстав, що права та інтереси позивача ніяким чином не порушуються, оскільки ОСОБА_1 не є сестрою ОСОБА_4, а, отже, не може успадкувати майно померлої.

Як зазначалось, після ознайомлення зі змістом заповітів від 28 грудня 2012 року, у позивача виникли сумніви у дійсності документів та оригінальності підпису від імені ОСОБА_4

Перевіряючи обґрунтованість заявленої позовної вимоги, ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2013 року за клопотанням сторони позивача було призначено судову почеркознавчу експертизу щодо відповідності підпису від імені ОСОБА_4 у заповітах від 28 грудня 2012 року, особистому підпису особи, проведення якої було доручено експертам за відповідним фахом Одеського НДІСЕ Міністерства юстиції України.

Згідно висновку експерта №2016/02 від 24 листопада 2014 року, підписи від імені ОСОБА_4 в першому і другому примірниках заповіту від 28 грудня 2012 року, укладеному від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 (о 11 год. 45 хв.) та зареєстрованому в реєстрі за №1384, розміщені в графі «Підпис», а також в «Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій», розміщений за №1384 у графі «Підпис осіб …», виконані не самою ОСОБА_4, а іншою особою.

Але при цьому, що стосується підпису від імені ОСОБА_4 в першому і другому примірниках заповіту від 28 грудня 2012 року, укладеному від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 (о 16 год. 15 хв.) та зареєстрованому в реєстрі за №1394, а також виконання записів «Солончук Людмила Петрівна» у вказаних документах, експерт зазначив про неможливість вирішення питання, чи виконанні вони від імені ОСОБА_4 самою ОСОБА_4 або іншою особою.

У звязку із суперечливістю висновку, стороною відповідача замовлено та надано суду висновок спеціаліста №ЕД-2510-7-728.17 від 15 травня 2017 року за результатами проведення почеркознавчого дослідження, виконаного експертом ТОВ «Судова незалежна експертиза України», згідно якого підписи від імені ОСОБА_4, що містяться в оригіналі заповіту від 28 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №1384 (бланк серії ВТВ №835148) у рядку «Підпис» навпроти рукописного запису «Солончук Людмила Петрівна», виконаний самою ОСОБА_4

Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Водночас, як встановлює законодавець в ст. 218 ч.1 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 1247 ч.ч.1,2 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Виходячи з того, що висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів при відсутності наперед встановленого значення для жодного доказу (статті 147, 212 ЦПК України), суд доходить висновку про недоведеність у вставленому законом порядку, що оспорювані заповіти від 28 грудня 2012 року, складені не померлою ОСОБА_4, а іншою особою.

У звязку з цим, суд відмовляє позивачу у задоволенні відповідних вимог.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як наводить ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ч.1 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

При цьому, в силу ст. 1258 ч.ч.1,2 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України.

Посилаючись на наявність родинних відносин з померлою ОСОБА_4, позивач ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є її двоюрідною сестрою, оскільки бабка позивача ОСОБА_8, та бабка спадкодавця ОСОБА_9, були сестрами. 12 листопада 1923 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_10, після чого ОСОБА_8 змінила прізвище на «Радецька». 08 лютого 1924 року у подружжя народився син ОСОБА_11. ОСОБА_11 зареєстрував шлюб зі ОСОБА_12 та 10 лютого 1954 року у подружжя народилась дочка позивач ОСОБА_13, яка у звязку з укладенням шлюбу змінила прізвище на «Дубровіна».

Позивач свідчила, що ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто бабка ОСОБА_4, 12 листопада 1921 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 Філіпом, та 30 травня 1922 року народився син ОСОБА_14. Після реєстрації шлюбу між ОСОБА_14 та ОСОБА_15, 15 листопада 1941 року народилась спадкодавець ОСОБА_4

Суд не може погодитись із обґрунтованістю відповідних посилань, оскільки відсутні належні та допустимі докази підтвердження факту родинних звязків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 як рідних сестер. Так, в матеріалах справи є лист архівної служби Республіки Молдова від 11 грудня 2015 року №6192, згідно якого дані в метричних книгах с. Ліпнік Сорокського повіту за 1889 рік про народження ОСОБА_10 відсутні.

На підтвердження наявності родинних звязків зі спадкодавцем, стороною позивача надано суду копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 та довідку форми F-60 про реєстрацію запису акту про народження, згідно яких ОСОБА_14 народився 30 травня 1922 року у с. Ліпнік, Сорокського повіту. Батьками ОСОБА_14 записані ОСОБА_16 та ОСОБА_16 ОСОБА_9 (без зазначення років народження). Однак, з запису акту про народження спадкодавця випливає, що її батько ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, що спростовують той факт, що батьком померлої ОСОБА_4 є ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_5.

З метою встановлення юридичного факту родинних відносин, позивач ОСОБА_1 зверталась до компетентного місцевого суду Республіки Молдова за місцем своєї реєстрації.

Рішенням Суду Бєлць Республіки Молдова від 27 вересня 2016 року заяву ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту задоволено та встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як сестер в третьому поколінні.

Однак рішенням Апеляційного Суду Бєльц Республіки Молдова від 14 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано і залишено заяву без розгляду.

Ухвалою Вищої судової палати Республіки Молдова від 07 червня 2017 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Бєльц Республіки Молдова від 14 лютого 2017 року визнано недопустимою.

Як встановлює ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи зокрема щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів. При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як регламентує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходити за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Проте як чітко зобовязує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В процесі розгляду даної цивільної справи, суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення вимог ОСОБА_1, у звязку з чим доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Відтак, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторони позивача присудженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповітів недійсними та визнання права власності в порядку спадкування, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Сьома одеська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: