У х в а л а

11 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 30 листопада 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Чайківське» про скасування наказу про поновлення договору оренди землі, визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

Христинівський районний суд Черкаської області рішенням від 08 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 30 листопада 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 березня 2017 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишила без змін.

06 червня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 30 листопада 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 13, 14 Конституції України, статей 15, 33 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV), статті 13 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1378-IV «Про оцінку земель» (далі - Закон № 1378-IV), статей 203, 215, 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 19, 118, 121, 123, 124 Земельного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Вищого господарського суду України від 29 листопада 2016 року, в якій, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права. На підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, він посилається на постанови Верховного Суду України від 08 квітня, 20 травня і 01 липня 2015 року та 11 і 25 травня (дві постанови) 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 15 березня 2017 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції з огляду на положення статті 33 Закону № 161-XIV погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що товариство мало переважне право на поновлення договору оренди землі на новий строк. При цьому суд установив, що права та охоронювані законом інтереси позивача цими договорами не порушені.

Разом з тим у наданій заявником для порівняння постанові Вищого господарського суду України від 29 листопада 2016 року суд касаційної інстанції направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав порушення ним норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У постановах Верховного Суду України, також наданих для порівняння, містяться правові висновки про те, що:

- оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав (постанова від 25 травня 2016 року № 6-605цс16);

- для застосування положень частини першої статті 33 Закону № 161-XIV та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: чи орендар належним чином виконує свої обов'язки за договором; чи орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; чи до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; чи орендодавець протягом місяця повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення.

При цьому суд зазначив, що для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону № 161-XIV, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою; орендар належним чином виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди (постанова від 25 травня 2016 року № 312гс16).

Отже, висновки, викладені у зазначених постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року, не суперечать висновкам оскаржуваного судового рішення суду касаційної інстанції щодо застосування у подібних правовідносинах статті 215 ЦК України та статті 33 Закону № 161-XIV.

Разом з тим у постановах Верховного Суду України від 08 квітня, 20 травня, 01 липня 2015 року та 11 травня 2016 року, наданих заявником для порівняння, містяться правові висновки про те, що проведення нормативної грошової оцінки земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності.

Таким чином, ці висновки зроблені у справах з іншими фактичними обставинами і не свідчать про невідповідність ухвали суду касаційної інстанції від 15 березня 2017 року викладеним у зазначених постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Чайківське» про скасування наказу про поновлення договору оренди землі, визнання договору недійсним за заявою ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 30 листопада 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк