Справа № 610/594/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2017 року Балаклійський районний суд Харківської області у складі :

головуючого - судді Тімонової В.М.,

за участі: секретаря судових засідань - ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, за участі третіх осіб: Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Державного підприємства "Донбассантрацит", про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

06.03.2017 року ОСОБА_2звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів Українина її користь заборгованість по заробітній платі за період з липня по листопад 2014 року у розмірі 21981,31 грн., середній заробіток за час затримки виплати при звільненні у розмірі 133836,08 грн., моральну шкоду в сумі 20000 грн., та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Під час розгляду справи збільшила позовні вимоги - просила стягнути на її користь середній заробіток за час затримки виплати при звільненні станом на день ухвалення рішення суду 05.05.2017 року в розмірі 138449,29 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що вона має статус внутрішньо переміщеної особи та перебуває на обліку у м. Балаклія Харківської області. З 03.04.2006 року по 10.11.2014 року вона перебувала у трудових відносинах з відокремленим підрозділом «Шахта «Міусинська» Державного підприємства «Донбасантрацит», яке належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. 10.11.2014 року її було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію. Заборгованість підприємства по заробітній платі за період з червня по листопад 2014 року становить 21981,31 грн. і до цього часу їй не виплачена.

Предявляючи позовні вимоги до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, позивач посилається на те, що відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 25.11.2014 року № 841 «Про заходи стабілізації соціально-економічної ситуації у Донецькій та Луганській областях» з 28.11.2014 року припинена виробнича та фінансово-господарська діяльність державних підприємств, установ, які належать до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та перебувають у зоні проведення антитерористичної операції.

Місто Красний Луч Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відокремленим підрозділом «Шахта «Міусинська» Державного підприємства «Донбасантрацит» не вжито заходів з переміщення на підконтрольну органам державної влади територію.

Фінансування державних підприємств здійснювалося за рахунок бюджетних коштів, тому на думку позивача у справі за її позовом відповідачем має бути Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, як вищого органу в системі органів виконавчої влади.

Оскільки безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України, другим відповідачем у позовній заяві вона вказала даний орган виконавчої влади.

Позивач також посилається на ч. 1 ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», за змістом якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачзазначає, що у звязку з проведенням на території міста Красний Луч Луганської області антитерористичної операції вона втратила роботу, житло та майно. Вимушена винаймати житло та сплачувати за нього орендну плату. Не може працевлаштуватися через стан здоровя та пенсійний вік. У звязку з невиплатою заробітної плати вона не може розпорядитися нею на власні потреби: оренду житла, придбання ліків, одягу, товарів першої необхідності, втратила сон та здоровя. Порушення її законного права на своєчасне отримання заробітної плати призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір завданої їй моральної шкоди оцінює у 20000,00 грн.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_2, просила відмовити у їх задоволенні повністю. Пояснила, що вказаний спір виник з трудових правовідносин, які існували між позивачем та відокремленим підрозділом «Шахта «Міусинська» Державного підприємства «Донбасантрацит». Належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_2 є Державне підприємство «Донбасантрацит», яке належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та підзвітне вказаному міністерству. Зазначене підприємство відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не перебуває у стані припинення. У трудових правовідносинах з Кабінетом Міністрів України ОСОБА_2 не перебувала. Кабінет Міністрів України не відповідає за зобовязаннями Державного підприємства «Донбасантрацит» по виплаті заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Зауважила, що наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 841 від 25 листопада 2014 року «Про заходи стабілізації соціально-економічної ситуації у Донецькій та Луганській областях» з 28 листопада 2014 року припинена виробнича та фінансово-господарська діяльність державних підприємств, установ, організацій та об'єднань, які належать до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та які знаходяться у зоні проведення АТО, серед яких зазначено і ДП «Донбасантрацит», та запропоновано перемістити підприємства в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Проте ДП «Донбасантрацит» не зареєструвалося та не проводить свою діяльність на контрольованій Україною території. Крім того заборгованість Державного підприємства «Донбасантрацит» по заробітній платі перед позивачем виникла до набрання чинності зазначеним наказом, тому до повноважень Кабінету Міністрів України не входить поновлення порушених прав позивача, виплата заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки її виплати.

Відповідач 2 про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, свого представника до суду не направив, клопотань та заперечень від нього не надходило.

Третя особа - Міністерство енергетики та вугільної промисловості Українипро час і місце розгляду справи було повідомлене належним чином, свого представника до суду не направило, клопотань від нього не надходило.

Представник третьої особи - Державного підприємства "Донбасантрацит" викликався в судове засідання через оголошення на офіційному сайті «Судова валада України», в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань від нього не надходило.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача 1, дослідивши докази по справі, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 03.04.2006 року працювала у відокремленому підрозділі «Шахта «Міусинська» Державного підприємства «Донбасантрацит», та 10.11.2014 року була звільнена з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 7, 8).

Згідно довідки, виданої відокремленим підрозділом «Шахта «Міусинська» Державного підприємства «Донбасантрацит», заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 за період 01.06.2014 року по 30.11.2014 року становить 21981,31 грн. (а.с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 3.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) розяснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд України в постанові № 6-23 цс12 від 25.04.2012 року, яка є обов'язковою для суду.

Отже належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_2 є відокремлений підрозділ «Шахта «Міусинська» Державного підприємства «Донбасантрацит», з яким позивач перебувала у трудових правовідносинах.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2 просить стягнути невиплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки виплати при звільненні та моральну шкоду з Держави України. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Держава Україна є правонаступником Державного підприємства «Донбасантрацит». Під час розгляду справи в суді таких обставин також не встановлено.

Відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що Державне підприємство «Донбасантрацит» не перебуває у процесі припинення (а.с. 71-75).

При цьому слід зазначити, що відповідно до частини першої ст. 33 ЦПК України суд лише за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Суд не бере до уваги посилання позивача про те, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону. Оскільки позовні вимоги виникли з трудових правовідносин між ОСОБА_2 та відокремленим підрозділом «Шахта «Міусинська» Державного підприємства «Донбасантрацит», при їх вирішенні не підлягають застосуванню зазначені положення Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження ті обставини, що порушення права позивача на своєчасний розрахунок при звільненні відбулося з вини відповідача Держави України, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, за участі третіх осіб: Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Державного підприємства "Донбассантрацит", про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з липня по листопад 2014 року у розмірі 21981,31 грн., середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні у розмірі 138449,29 грн. та моральної шкоди у сумі 20000 грн.- відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 10.05.2017 року.

СУДДЯ