Справа № 297/3106/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого Гал Л. Л., при секретарі Адамчо К.С., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія ОСОБА_2» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_3, звернувся в суд із позовною заявою до ТОВ «Лізингова компанія ОСОБА_2» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу від 11.10.2016 року №1153 року недійсним та стягнення коштів в сумі 50 500 грн..

Позов мотивований тим, що 11 жовтня 2016 року позивач уклав з ТОВ «Лізингова компанія ОСОБА_2» договір фінансового лізингу № 1153 з метою придбання транспортного засобу моделі «Беларус 892». При підписанні договору позивача повідомили, що після сплати першого платежу в 50 500 грн. через 2 дні трактор буде транспортовано до місця його проживання, після чого з часом він матиме можливість виплатити відповідачу залишок вартості трактора. Того ж дня позивач на виконання умов укладеного договору фінансового лізингу сплатив відповідачу 50 500 грн., що підтверджується квитанцією від 11.10.2016 року № 0.0.631465219.2, виданою Луцьким відділенням № 15 філії «Волинського головного регіонального управління Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк». Проте, позивач так і не отримав обіцяного трактора від відповідача, під час пошуку інформації про останнього в мережі інтернет дізнався про те, що відповідач в порушення вимог законодавства, надає фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів без набуття статусу фінансової установи та отримання відповідної ліцензії. Це підтверджується відсутністю інформації про ТОВ «Лізингова компанія ОСОБА_2» в Державному реєстрі фінансових установ. Відповідач, не маючи ліцензії на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг уклав із позивачем договір фінансового лізингу, який не був нотаріально посвідчений, чим порушив права останнього як споживача, а також норми чинного законодавства, зокрема Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач ОСОБА_1 вважає, що в оспорюваному договорі не враховано вимоги статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» та статті 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю.

В оспорюваному договорі взагалі не обумовлені умови, які б надавали право лізингоодержувачу у випадку невиконання його умов лізингодавцем розірвати договір з ініціативи лізингоодержувача та ставити питання щодо відшкодування шкоди.

Також оспорюваним договором не передбачено право лізингоодержувача відмовитися від оспорюваного договору в односторонньому порядку в разі прострочення передачі предмета лізингу понад 30 днів та вимагати у зв'язку з цим відшкодування збитків та повернення платежів, що були сплачені до такої відмови, тоді як частиною першою статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача на відмову від договору в таких випадках та відшкодування збитків.

Отже, вищенаведені умови оспорюваного договору, якими повністю виключені права лізингоодержувача стосовно лізингодавця у разі невиконання чи неналежного виконання ним зобов'язань, включення в умови оспорюваного договору здійснення оплати лізингоодержувачем у разі порушення зобов'язань зі сторони лізингодавця є несправедливими, відповідно до положень частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, оспорюваним договором значно розширені права лізингодавця та звужені його обов'язки, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». В договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним своїх обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання своїх обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця. В силу положень частин першої, другої, пунктів 2-4, 11-13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до частини пятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними. Водночас, оскільки оспорюваний договір не був нотаріально посвідчений, то виходячи з приписів статті 220 ЦК України такий є нікчемним, а отже, з вказаного договору правові наслідки наступати не можуть, що відповідає вимогам частини першої статті 216 ЦК України. Відтак, відповідач зобовязаний повернути позивачеві сплачені ним на виконання оспорюваного договору грошові кошти.

Позивач в судове засідання не зявився, ним була подана заява, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив справу розглянути без його участі (а.с. 37).

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав письмові заперечення проти позову, згідно яких позивач не сплатив 50% вартості транспортного засобу, комісії за супроводження договору та витрат на реєстрацію ТЗ в Національній поліції, як це передбачено умовами договору, а тому позивачу транспортний засіб не було поставлено ще. Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачає визначення предмету лізингу індивідуальними ознаками, оскільки річ буде куплено в майбутньому і за умовами договору річ може бути змінено. Крім того, вказаним Законом не передбачається зазначення продавця, оскільки річ буде куплена в майбутньому, а продавець може бути ліквідований, річ може бути змінено позивачем, а продавця обирає сам позивач. Крім того, нотаріальна форма для непрямого лізингу не обовязкова і в Україні не існує ліцензії для непрямого лізингу, а в даному випадку має місце договір непрямого лізингу, коли транспортний засіб не закуплений. Відповідач зазначає, що позивач жодним чином не довів, що його ввели в оману, він належним чином ознайомився з умовами договору про що свідчить особистий його підпис кожної сторінки договору та додатків до нього.

Крім того, відповідач вказує на те, що договір фінансового лізингу укладений із позивачем відповідає вимогам законодавства, зокрема вимогам Цивільного кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг». Вказаний договір немає нічого спільного зі споживчим кредитуванням, тому принцип свободи договору в даному випадку не обмежується (а.с. 20-24).

Представником позивача ОСОБА_3 були подані письмові пояснення на заперечення відповідача, згідно яких не згідний із посиланням відповідача на те, що ЗУ «Про фінансовий лізинг» не передбачає визначення предмету лізингу індивідуальними ознаками, та не передбачає зазначення продавця, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг», предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів, а згідно п. 3 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансовий лізинг», одним із субєктів договору лізингу є продавець (постачальник). Стосовно права вибору продавця, то такі претензії в позовній заяві взагалі не ставилися. Крім того, цитування статті 808 ЦК України недоречне, адже у позові ставляться претензії не до якості речі, а до самого договору.

Застосування позивачем законодавства про захист прав споживачів є обгрунтованим і правомірним оскільки у преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» чітко написано, що «цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.». Тобто сфера регулювання закону не обмежується продавцем і покупцем за договором купівлі-продажу, а охоплює також і взаємовідносини між субєктом, що надає послуги (у даному випадку, - відповідач надає фінансову послугу) та субєктом, який їх отримує (позивачем).

Посилання відповідача на те, що нотаріальна форма для непрямого лізингу не обовязкова у відповідності до ЗУ «Про фінансовий лізинг» також безпідставна, оскільки нотаріальна форма для фінансового лізингу, в тому числі, непрямого, обовязкова, як визначено ч. 2-3 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України, а тому підлягає нотаріальному посвідченню.

Позивач зазначив, що Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України була затверджена Наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 року N 20/5 та зазначений Наказ, на який відповідач у запереченні посилається, втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції N 296/5 від 22.02.2012 року. На даний час нотаріуси у своїй роботі керуються, зокрема, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Пунктом 3.12 Глави 5 Розділу ІІ Порядку регламентовано, що договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Щодо тверджень відповідача про те, що в Україні не існує ліцензії для непрямого лізингу, то позивач зазначив, що стаття 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» визначає перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, і згідно п. 2 цієї статті ліцензуванню підлягає надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

Договір є змішаним договором та містить ознаки договору купівлі-продажу та найму (оренди). Договір купівлі-продажу може містити норми щодо попередньої оплати товару, до його передання покупцеві (ст. 693 ЦК України) та придбання товару з розстроченням платежу (ст. 694 ЦК України).

Відповідач у запереченні і сам пише, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж.

У Оспорюваному договорі встановлені ряд необгрунтованих платежів на користь Лізингодавця 10 % комісія за організацію угоди (п. 9.1), комісія за супроводження договору 7 % (п. 10.1), і якщо врахувати, що вона діє протягом всього строку Оспорюваного договору 78 місяців (п. 2.1), то в сукупності така буде становити 45,5 %, 1,5 % - комісія, яка ставиться після сплати всіх платежів та при укладенні договору купівлі-продажу (п. 11.4), а також 3 % - комісія за передачу Предмета лізингу (розділ «Визначення термінів» Оспорюваного договору. Зокрема, остання комісія є абсолютно необгрунтованою, адже згідно п. 4.6 Оспорюваного договору, місцем отримання по договору, є в основному, спеціалізований салон з торгівлі транспортними засобами продавця, і у жодному випадку Відповідач не збирався брати на себе обовязок транспортування Трактора до місця проживання Позивача, про що останнього запевнювали представники Відповідача. Дані платежі є необгрунтованими також по тій причині, що у п. 10.1 Оспорюваного договору чітко вказано, що винагородою Лізингодавця є 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування, хоча в цьому випадку також можна поставити питання щодо справедливості такої винагороди. В звязку з цим, представник позивача просить відхилити аргументи, викладені у запереченні, з вищевказаних мотивів. Задовольнити позовну заяву з підстав, викладених у позові.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, 11 жовтня 2016 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Лізингова компанія ОСОБА_2» договір фінансового лізингу № 1153 з метою придбання транспортного засобу моделі «Беларус 892»(а.с. 8-17).

Згідно п. 1.3 договору лізингу лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим договором. Згідно п.п. 2.2 договору строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу.

Згідно додатку № 1 до оспорюваного договору, вартість предмета лізингу становить 505 000 грн. (а.с. 16).

11.10.2016 ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Лізингова компанія ОСОБА_2» 50 500 грн., що підтверджується квитанцією від 11.10.2016 року № 0.0.631465219.1, виданою Луцьким відділенням № 15 філії «Волинського головного регіонального управління Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» у відповідності до (а.с. 6).

Відповідно до пункту 3.1 лізингодавець зобовязується придбати предмет лізингу Трактор, та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором.

Статтею 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

А згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому, судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 11.10.2016 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія ОСОБА_2» нотаріально посвідчений не був.

Згідно пункту 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року №6-2766цс15 висловив свою правову позицію, а саме «Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним».

Таким чином, аналізуючи договір фінансового лізингу укладений між ТОВ «Лізингова компанія ОСОБА_2» та ОСОБА_1 можна дійти висновку, що ряд його умов є несправедливими, зокрема п. 3.2.3, п. 3.2.4, п. 12.3, а також пункти договору щодо штрафних санкцій - п.п. 12.1, 12.2., 12.3, 12.8, 12.9, 12.13, ряду необгрунтованих платежів на користь Лізингодавця 10 % комісія за організацію угоди (п. 9.1), комісія за супроводження договору 7 % (п. 10.1), а також 3 % - комісія за передачу Предмета лізингу, що є порушенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у звязку з чим є всі підстави для визнання його недійсним.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, в користь ОСОБА_1 підлягають стягненню з ТОВ «Лізингова компанія ОСОБА_2» грошові кошти сплачені позивачем за договором фінансового лізингу в розмірі 50 500 грн..

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212, 214 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 220, 799, 806, 809 ЦК України ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,

р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу від 11 жовтня 2016 року № 1153, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія ОСОБА_2» (код за ) і ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія ОСОБА_2» на користь ОСОБА_1 сплачені за договором фінансового лізингу від 11 жовтня 2016 року № 1153 грошові кошти в сумі 50 500 (пятдесят тисяч пятсот) гривень.

Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія ОСОБА_2» в користь держави 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_4.