Справа № 357/3006/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Ліщинська О. С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Біла Церква, в залі суду № 5 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 17.11.2016 року він уклав з відповідачем договір, як пізніше, виявилося, то був договір дарування частини будинку. Договір було укладено від імені позивача його бувшою дружиною ОСОБА_3 Позивач внаслідок своєї хвороби не міг усвідомлювати, що робить, не мав наміру дарувати свій будинок, а вважав, що відповідач буде доглядати його, та лише у разі смерті позивача, майно перейде до відповідача. Позивач просив суд визнати договір дарування 53/100 частин житлового будинку №19а по вул. Професора Андрія Голуба в м. Біла Церква від 17.11.2016 року недійсним.

В судовому засідання позивач та його представник підтримали позов.

Відповідач та його представник позов не визнали.

Заслухавши учасників судового процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 17.11.2016 року позивач ОСОБА_1 подарував своєму сину ОСОБА_2 53/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по вул. Професора Андрія Голуба 19 «а» в м. Біла Церква (а.с.4).

Встановлено, що при укладені даного договору дарування від імені дарувальника діяла ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою довіреністю (а.с.55).

Встановлено, що після укладення даного договору дарування, позивач залишився зареєстрованим і проживає в будинку, який подарував своєму сину.

Позивач суду пояснив, що хворіє, має ряд невиліковних хвороб, а в листопаді 2016 року він перебував на стаціонарному лікуванні в тубдиспансері. Восени 2016 року випадково зустрівся з бувшою дружиною ОСОБА_3, яка надала йому допомогу, купила продукти харчування, допомогла з лікуванням, позивач був вдячний їй, між ними склалися добрі відносини і позивачу сподобалася така турбота, а тому він побалакав з ОСОБА_3, щоб вона з сином його доглядали. ОСОБА_3 сказала, що треба укласти договір. До позивача в лікарню на таксі приїхала ОСОБА_3, поїхали разом до нотаріальної контори, при цьому позивач дуже погано почувався. Позивач вказує, що ледь тримався на ногах, не міг розписатися і за нього розписалася ОСОБА_3 Позивач вважав, що син з бувшою дружиною будуть забезпечувати його продуктами харчування, здійснювати платежі за будинок, надавати гроші на лікування, текст договору він не читав. Відповідач давав позивачу по 500 грн. в січні, лютому, березні, квітні 2017 року, а потім перестав надавати гроші і весною 2017 року позивачу повідомили, що він уклав не договір довічного утримання, а договір дарування.

Відповідач, який був допитаний в судовому засіданні в якості свідка, суду показав, що позивач, який приходиться йому батьком, сам запропонував подарувати свій будинок, ніхто його не примушував. Раніше позивач і бабуся відповідача неодноразово казали, що будинок буде належати відповідачу, хвилювалися, що будинок позивача може залишиться його нинішній дружині. Відповідач раніше приходив в гості до батька, але його теперішня дружина дала зрозуміти, що спілкуватися потрібно не в будинку батька. У вересні 2016 року відповідач тяжко захворів, відповідач провідував свого батька в лікарні, приносив йому речі, вирішував його справи і за пропозицією батька відповідач погодився отримати в дар будинок. В нотаріальній конторі не працював реєстр і довго чекали, а потім вирішили, що позивач дасть довіреність ОСОБА_3, щоб йому більше не їздити в нотаріальну контору. Мова про договір утримання не йшла, відповідач допомагав позивачу, як син батьку, а не за договором. Позивач сам бажав подарувати свій будинок, але грошей на оформлення не мав, а тому всім займалася ОСОБА_4 з відповідачем.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5, яка приходиться мамою позивача, суду показала, що коли її син був здоровим, всі знали, що його будинок буде належати відповідачу, оскільки це його єдина дитина. Ала на даний час позивач хворіє, потребує гроші на лікування та на утримання будинку, є борги. Бувша невістка ОСОБА_3, визвалася допомагати позивачу владнати земельний спір і тому свідок ОСОБА_5 відділа їй докумети на домоволодіння позивача. Позивач потім повідомив, що подарував свій будинок сину, але не знав, що дарує, був тяжко хворий, не розумів. На даний час потрібно продати будинок, щоб були у позивача гроші на лікування. Свідок ОСОБА_6, який приходиться чоловіком сестри позивача, суду показав, що позивач тяжко захворів, просив допомоги, дружина його покинула, і свідок радив продати хату, щоб мати кошти на лікування. Позивач признався, що подарував свою хату, але не памятав який саме договір уклав. На даний час відповідач не допомагає своєму батьку. Свідок ОСОБА_7 , яка приходиться сестрою позивачу, суду показала, що позивач тяжко захворів, потребував допомоги, просив гроші. Свідка здивувало, що будинок позивача належить відповідачу. Позивач повідомив, що не знав і не розумів, що дарує будинок. Свідок ОСОБА_8, який є майстром та був одного разу в спірному будинку де живе позивач, суду показав, що його викликали на ремонт котла, який був вже старим і потребував заміни. Позивач при цьому сказав, що вирішувати вже відповідачу, чи ремонтувати, чи купувати новий котел. Свідок ОСОБА_3 яка приходиться бувшою дружиною позивача та мамою відповідача, суду показала, що позивач сам запропонував подарувати свій будинок сину. Їх син з трьох років перебував на повному утриманні своєї матері, а відповідач ніколи не цікавився ним і хотів хоть щось за життя дати дитині. Восени 2016 року свідок зустріла позивача, почали спілкуватися, вона з сином пожаліли ОСОБА_1, допомагали йому чим могли. Позивач був вдячний і сам запропонував подарувати сину будинок і для цього мама позивача дала документи на будинок позивача. В нотаріальній конторі завис в компютері реєстр, потрібно було чекати і позивач сам цікавився, щодо швидшого вирішення справи, а тому нотаріус сказала, що є можливість надати довіреність, щоб не чекати і більше не ходити в нотаріальну контору. Довіреність була надана свідку саме для дарування будинку.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка нотаріус ОСОБА_9, суду показала, що до неї в нотаріальну контору в листопаді 2016 року прийшли три особи, хотіли укласти договір дарування будинку, але не працював реєстр прав власності. Всі сиділи в приймальні, чекали коли запрацює реєстр. Позивач запитав, чи можна укласти договір без нього. Нотаріус розяснила все щодо довіреності, реєстр довіреностей працював. Позивач був адекватний, мова нормальна, все вислухав, забажав оформити довіреність, отримав на руки один примірник довіреності. Мови про договір довічного утримання не йшло, неодноразово сторони говорили про дарування майна і для оформлення саме договору дарування була надана довіреність на імя ОСОБА_3

При вирішенні даної справи суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

А за ст.718 цього Кодексу дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Як вбачається з показів приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_9, яка посвідчувала оспорюваний правочин, що позивач з відповідачем зверталися до нотаріуса з проханням посвідчити договір дарування, надали для цього необхідні документи, подаючи документи для відчуження нерухомості та надаючи довіреність ОСОБА_3 позивач не вів мови про будь-яке матеріальне утримання або допомогу з боку обдаровуваного ОСОБА_2 Суд звертає увагу, що в довіреності, якою позивач уповноважив ОСОБА_3 представляти свої інтереси, йде мова, лише, про укладення договору дарування і саме на імя ОСОБА_10, тобто ОСОБА_3 мала право укласти, лише, договір дарування, а не будь який інший правочин на відчуження майна, а також, мала від імені позивача укласти договір дарування саме на імя ОСОБА_10, а не будь-кого іншого. Довіреність не була скасована і наразі чинна. В довіреності позивач не тільки поставив свій підпис, а й власноруч зазначив прізвище ініціали. Крім того, мама позивача, яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, суду показала, що в сімї велися розмови про дарування будинку відповідачу, вона сама передала всі документи на будинок відповідачу, а для вирішення будь-яких земельних спорів не потрібно надавати оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом. Ті обставини, що позивач уклав саме договір дарування по своїй волі, підтвердили в суді свідки ОСОБА_10, ОСОБА_3 і нотаріус ОСОБА_9, а свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 дізналися про відчуження будинку і про обставини відчуження зі слів самого позивача. Отже, покази свідків ніяк не спростовують тих обставин, що відповідач свідомо уклав саме договір дарування частини належного йому житлового будинку на ім'я відповідача. Доказів того, що на момент укладання оспорюваного договору позивач перебував у безпорадному стані не надано, хвороби позивача не повязані з психічним станом, нотаріусом були роз'яснені правові наслідки надання довіреності, яка надавалася саме для укладання договору дарування. Висновків суду не спростовують надані стороною позивача виписки з історій хвороби про перебування його на лікуванні. Обставина того, що позивач продовжує проживати у відчуженому будинку визнана стороною відповідача, який і не заперечує, щоб його батько продовжував й надалі користуватися будинком. Надання відповідачем допомоги своєму батьку, передача коштів, чи ліків ніяким чином не підтверджує укладення договору довічного утримання.

Таким чином, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, виходячи з аналізу вищенаведених правових норм, суд вважає позов необгрунтованим і відмовляє в його задоволенні, оскільки позивачем не надано безспірних та належних доказів стосовно того, що договір дарування є удаваною угодою, чи доказів того, що позивач не усвідомлював своїх дій, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 182, 203, 215, 235, 377, 717, 718, ЦК України, ст.120 ЗК України, ст.ст. 10, 60,88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_10 про визнання недійсним правочину договору дарування - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя ОСОБА_12