н/п 2/490/3648/2017 Справа № 490/7546/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2017 року м.Миколаїв Центральний районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Кваші С.О.,

за участі представників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Центрального районного суду м.Миколаєва позовну заяву Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1, третя особа - Комунальне підприємство "СКП"Гуртожиток" про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ :

26 липня 2016 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з вказаним позовом та просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням гуртожитку за адресою м. Миколаїв, вул.Потьомкінська 131-Б, кімната № 252.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірна кімната в гуртожитку є комунальною власністю територіальної громади м.Миколаєва, на даний час в цій кімнаті зареєстрований ОСОБА_1, який з 2011 року у спірному житловомі приміщенні не проживає, тому позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 17 січня 2017 року скасоване заочне рішення по справі від 07.11.2016 року.

Представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить його задвольнити

Відповідач у судове засідання не з'явився через стан здоров'я, , направив свого представника ОСОБА_2, який просив відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідач не має можливості проживати в спірній кімнаті через обєктивні перешкоди, а саме що сусіди по блоку в гуртожитку внаслідок реконструкції позбавили його можливості доступу до місць загального корисування, а саме водопроводу, каналізації та кухні.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, про день слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не сповістила.

Суд, вислухавши поляснення представників сторні, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно довідки № 1008 наданої КП "СКП"Гуртожиток" від 06.04.2016 року, у спірному житловомі приміщенні зареєстрований ОСОБА_1 з 01.07.2010 року /а.с.4/.

Власником особистого рахунку по вищевказаній спірній квартирі була ОСОБА_3, яка померла 24.02.2011 року /а.с.4/.

Згідно акту про непроживання, наданого КП "СКП"Гуртожиток" від 11.04.2016 року, відповідач не проживає в спірному житловомі приміщенні з 2011 року /а.с.6/.

Згідно ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є сусуідами відповідача підтвердидли, що фактично відповідач ніколи не проживав в цій кімнаті, там деякий час приблизно до 2008-2009 року мешкала його мати, яку забрала онука до себе на постійне місце проживання. Підтвердили, що дійсно на блоці проведено перепланування , дійсно існують перешкоди у користуванні водопроводом та каналізацією , проте для нього залишено можливість для окремого облаштування для себе вбиральні.

Відповідачем не оспорюється той факт, що з 2010 року він дійсно не проживає в спірній кімнаті . Проте він зазначає, що в 2007 році сусідами -мешканцями кімнат 251,253,254,255, 256 була розпочата реконструкція та здійснено перепланування місць загального користування - коридорів, санвузлу та кухні. Внаслідок такого самовільного перепланування захоплена частина коридору загального користування, що позбавляє його можливості користуватися вбиральнею та водопроводом та каналізацією взагалі.

До того ж він є інвалідом другої групи в звязку з захворюванням опорно-рухового апарата, пересувається лише за допомогою трості- що також утруднює його проживання в кімнаті, до якої є вхід лише через завужений коридор.

На теперішній час він вимушених проживати разом з донькою, власного житла не має.

У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ зазначає, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, щоперелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщенняприпинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції . Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, щооскаржується.

Отже, ухвалюючи рішення , суди в повній мірі зобовязані враховувати баланс між інтересами мешканців гуртожитку, які на законних підставах вселилися до спірної кімнати , та інтересами власника гуртожитку.

Згідно з ст.ст.71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, щорегулюються загальними правилами ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року № 6-1166цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України» регламентує, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлений строк. В разі їх поважності (перебування у відрядження, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Проаналізувавши вищевикладене, суд вважає, що відповідач в спірній кімнаті не проживає з поважних причин, а тому відсутні підстави вважати його таким, що втратив право користування цим приміщенням.

Посилання позивача на те, що відповідач добровільно не проживає в спірній кімнаті понад шість місяців не можна взяти до уваги, оскільки причини не проживання відповідача є поважними: неможливість прожтивання в кімнаті гуртожитку при відсутності доступу до місць загального користування та вбиральні та власна тривала хвороба , яка позбавляла можливості відповідача здійснити самостійне облаштування кімнтати окремою вбиральнею як-то пропонувалося сусідами.

При цьому наявність заборгованості за спожиті комунальні послуги також не може бути підставою для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Виходячи з вказаних обставин та зазначених правових норм, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за необгрунтованістю.

Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем (судовий збір у розмірі 1378,00 грн.) - відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.3,4,10, 11, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст.71,72 ЖК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А. Гуденко