Справа № 127/1432/17
Провадження № 2/127/1938/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі Конецул О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_5, Вінницька районна державна адміністрація Вінницької області про визнання недійсними договору про завдаток та договору купівлі - продажу, переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в січні 2017 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом. Позов мотивований тим, що 07.02.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобовязалась укласти у майбутньому із ОСОБА_1 договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,2352 га, кадастровий номер :01:001:0415, яка розташована на території Вінницько Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області. ОСОБА_2 зобовязалась передати за основним договором (купівлі продажу земельної ділянки) у власність ОСОБА_1 зазначену вище земельну ділянку у строк до 01.10.2014 року. Вищевказаний попередній договір був укладений сторонами у нотаріальній конторі за адресою: м. Вінниця, вул. Замостянська, 27/44, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 738.

Позивач мала сплатити 290400,00 грн. за основним договором, так як при укладенні попереднього договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 162400,00 грн. та після цього 08.05.2014 року в розрахунок за попереднім договором, було передано ще 37000,00 грн.

ОСОБА_2 не маючи наміру виконувати взяті на себе зобовязання за попереднім договором від 07.02.2014 року перед ОСОБА_1 10.07.2014 року уклала договір про завдаток з ОСОБА_3, а 23.09.2014 року уклала із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 основний договір купівлі продажу земельної ділянки з розстрочкою платежу.

Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 3558.

Позивач вважає, що ОСОБА_2 укладаючи спірні договори з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом обману не попередила їх про права ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, внаслідок чого відповідачами було укладено правочин, що порушує законні права ОСОБА_1 за попереднім договором від 07.02.2014 року на набуття у власність вищевказаної земельної ділянки та укладення відповідного основного договору щодо її купівлі продажу.

Вищевикладені обставини, злочинні дії та вина ОСОБА_2 встановлені вироком Вінницького міського суду Вінницької області у кримінальній справі № 127/11849/15-к від 11.07.2016 року.

ОСОБА_1 зазначає, що наведені фактичні обставини свідчать про порушення відповідачами її прав щодо спірної земельної ділянки, визначених попереднім договором від 07.02.2014 року, у звязку з цим просить: визнати недійсним договір про завдаток від 10.07.2014 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо земельної ділянки площею 0,2352 га, кадастровий номер :01:001:0415; визнати недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки з розстрочкою платежу від 23.09.2014 року, укладений між ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, з іншої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого у реєстрі за № 3538, в частині сторони покупця земельної ділянки площею 0,2352 га, кадастровий номер :01:001:0415; перевести права та обовязки покупця за договором купівлі продажу земельної ділянки з розстрочкою платежу від 23.09.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого у реєстрі за № 3538 щодо земельної ділянки площею 0,2352 га, кадастровий номер :01:001:0415 з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на ОСОБА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,2352 га, кадастровий номер :01:001:0415 на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки з розстрочкою платежу від 23.09.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого у реєстрі за № 3538 та стягнути судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_10 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, надавши суду письмові заперечення.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, однак повідомлялися належним чином.

Третя особа приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

Представник Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області в судове засідання не зявився, однак повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь в справі, дослідивши докази, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 07.02.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобовязалась укласти у майбутньому із ОСОБА_1 договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,2352 га, кадастровий номер :01:001:0415, яка розташована на території Вінницько Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області. ОСОБА_2 зобовязалась передати за основним договором (купівлі продажу земельної ділянки) у власність ОСОБА_1 зазначену вище земельну ділянку у строк до 01.10.2014 року. Вищевказаний попередній договір був укладений сторонами у нотаріальній конторі за адресою: м. Вінниця, вул. Замостянська, 27/44, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 738.

Позивач мав сплатити 290400,00 грн. за основним договором, так як при укладенні попереднього договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 162400,00 грн. та після цього 08.05.2014 року в розрахунок за попереднім договором, було передано ще 37000,00 грн. Тобто позивачем було сплачено 199400,00 грн. із договірної вартості земельної ділянки за основним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

З норми ч. 3 ст. 635 ЦК України вбачається, що зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Попередній договір є лише засобом для спрямування відносин між сторонами в необхідне русло для подальшого укладення основного договору. Такий договір не може бути підставою для виникнення у сторін зобовязань, заради яких укладається основний договір.

При укладенні попереднього договору між сторонами слід розрізняти два договори. Перший, вже укладений, передбачає зобовязання укласти в майбутньому інший, основний договір, яким сторони мають установити основне цивільно-правове зобовязання. Саме цей основний договір має привести сторони до досягнення мети, заради якої виникли правові відносини між сторонами.

Попередній договір лише встановлює зобовязання укласти основний на певних умовах у майбутньому, а тому попередній договір відокремлено від основного не може бути підставою для виникнення в сторін зобовязань, заради яких укладається основний договір.

Тобто зобовязання, що виникають у сторін після укладення попереднього та основного договорів, не збігаються ні за суттю, ні за змістом.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом укладеного між ОСОБА_2 (Стороною 1) та ОСОБА_1 (Стороною 2) попереднього договору сторони зобовязались у майбутньому, в строк до 1 жовтня 2014 року, укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2352 га, кадастровий номер :01:001:0415, яка розташована на території Вінницько Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області (пункт 1 попереднього договору).

Сторони також узгодили, що Сторона 2 буде проводити сплату 290400 грн. частково, а саме при посвідченні попереднього договору 162400 грн., а решта 128000 грн. при нотаріальному посвідченні основного договору (пункт 3); право власності на земельну ділянку перейде до Сторони 2 з моменту державної реєстрації цього права (пункт 5); фактична передача земельної ділянки, що відчужується має бути здійснена в день оформлення основного договору (пункт 11); винна сторона несе відповідальність в повному обсязі та зобовязується відшкодувати іншій стороні всі збитки і моральну шкоду (пункт 15).

Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.

Цією нормою встановлено обовязок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Зазначене узгоджується з вимогами частини третьої статті 635 ЦК, згідно з якою зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором.

За таких обставин інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до частини другої статті 635 ЦК України.

Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-226цс14.

Отже, зобовязання укласти основний договір до 01.10.2014 року, встановлене попереднім договором, посвідченим 07.02.2014 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 припинилося.

При укладенні попереднього договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 162400,00 грн. та після цього 08.05.2014 року в розрахунок за попереднім договором, було передано ще 37000,00 грн.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області у кримінальній справі № 127/11849/15-к від 11.07.2016 року цивільний позов заявлений потерпілою ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 матеріальну шкоду на користь потерпілої ОСОБА_1 у розмірі 199400,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 моральну шкоду на користь потерпілої ОСОБА_1 у розмірі 5000,00 грн. В решті позовних вимог заявлених ОСОБА_1 відмовлено. Вирок суду на момент вирішення цивільної справи не набрав законної сили, однак суд звертає увагу, що позивач самостійно обрав спосіб захисту свого порушеного цивільного права шляхом стягнення коштів в межах кримінального провадження.

Позивач просить визнати недійсним договір про завдаток від 10.07.2014 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо земельної ділянки площею 0,2352 га, кадастровий номер :01:001:0415.

Відповідно до вимог ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Проте 10.07.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ще не існувало зобовязання, а тому договір укладений 10.07.2017 року не може бути договором завдатку.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Частиною 1 ст. 637 ЦК України визначено, що тлумачення договору здійснюється відповідно до ст. 213 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

Договір укладений 10.07.2014 року є договором про наміри (ч. 4 ст. 635 ЦК України), а також письмовим документом, який підтверджує передання ОСОБА_3 ОСОБА_2 48000,00 грн., як гарантійної суми авансу (пункт 5 та підпункт 8.1 пункту 8 договору про задаток від 10.07.2014 року).

Позивач ОСОБА_1 посилається на факт обману продавцем ОСОБА_2 покупців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо істотної обставини існування попереднього договору від 07.02.2014 року.

Позивач стверджуючи на недійсність договору завдатку та договору купівлі-продажу від 23.09.2014р. в частині покупця посилається на те, що ці правочини були укладені під впливом обману та суперечать моральним засадам суспільства.

Проте суд не може погодитися з доводами позивача. Оскільки в пункті 18 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що такими, що порушують публічний порядок є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших обєктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок та моральні засади суспільства, як складову публічного порядку.

Згідно пункту 20 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа яка діяла під впливом обман. Проте відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які набули права власності на земельну ділянку, на відміну від позивача не заявляють, що діяли під впливом обману.

Згідно ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Тобто сторона вчиняючи правочин, набуває, змінює або припиняє власні права та обовязки. Правила щодо створення обовязків одностороннім правочином для інших осіб, передбачені ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Суд звертає увагу на те, що способи захисту порушеного права визначено ст. 16 Цивільного кодексу України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України, передбачено такий спосіб, як визнання правочину недійсним. Норма ст. 217 ЦК України дає підстави для визнання недійсними окремих частин правочину без визнання недійсним правочину в цілому. Проте такий спосіб захисту порушеного цивільного права, як визнання недійсним правочину лише в частині покупця, не лише не відповідає порушеному праву на укладення основного договору на підставі попереднього договору, а і прямо суперечить принципу диспозитивності цивільного права, складовою якого є право на свободу договору (ст. 3 ЦК України).

А тому суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 23.09.2014 р. недійсним в частині покупця.

Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно договору купівлі продажу земельної ділянки з розстрочкою платежу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 3558 ОСОБА_2 продавець, передала у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4, покупцям, в рівних частках по ? частці земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0415, площею 0,2352 га, розташованої за адресою: Вінницька область, Вінницький район, Вінницько Хутірська сільська рада.

08.10.2014 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 за реєстровим № 3750 була посвідчена заява ОСОБА_2 про те, що покупці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сплатили їй кошти в сумі 101775,00 грн. та здійснили повний розрахунок в сумі 232000,00 грн. за умовами договору купівлі продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 3558.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний договір було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально, сторонами договору є ОСОБА_2 - продавець та ОСОБА_3, ОСОБА_4 - покупці, які дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору та виконали його.

Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що спірний договір було укладено належним чином.

Що стосується переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу земельної ділянки з розстрочкою платежу від 23.09.2014 року, то до правовідносин з невиконання умов попереднього договору не застосовується спосіб захисту порушеного права, передбачений ч. 4 ст. 362 ЦК України.

Суд звертає увагу не те, що згідно ч. 4 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Водночас позивачем дані кошти внесено не було.

А тому позовна вимога про переведення прав та обовязків покупця за договором купівлі-продажу від 23.09.2014 року не підлягає до задоволення.

Що стосується визнання права власності на земельну ділянку за позивачем, суд зазначає, що вважати, що право власності на земельну ділянку у позивача виникло на підставі правочину, немає підстав. А передача частини коштів в рахунок майбутнього основного договору не є юридичним фактом, що породжує право власності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Адвокат ОСОБА_10, яка в свою чергу є представником ОСОБА_3 в судовому засіданні просила стягнути з позивача понесені судові витрати на правову допомогу понесені ОСОБА_3 в розмірі 4000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на оплату правової допомоги в матеріалах справи містяться квитанції від 03.03.2017 року року про сплату ОСОБА_3 4000,00 грн.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п.п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).

Відповідно розрахунку витрат на оплату правової допомоги адвоката згідно договору про надання правової допомоги від 03.03.2017 року ОСОБА_3, що міститься в матеріалах справи, адвокатом ОСОБА_10 витрачено 6,5 год. на надання ОСОБА_3 правової допомоги в зазначеній справі зокрема: вивчення змісту позовної заяви та підготовка письмових заперечень 2,5 год., ознайомлення з матеріалами цивільної справи 30 хв., участь у судових засіданнях 3 год., ведення переговорів щодо укладення мирової угоди 30 хв., тобто витрати на правову допомогу становлять 4160 грн. (6,5 год. х 640 грн. = 4160 грн.).

Матеріалами справи підтверджено, що адвокат ОСОБА_10 брала участь у судових засіданнях, що відбулися 22.03.2017 року, 19.04.2017 року, 11.05.2017 року, 29.05.2017 року, 15.06.2017 року, 31.07.2017 року, 29.08.2017 року, 30.10.2017 року, 10.11.2017 року загальна тривалість яких становить 3,2 год. Також адвокат знайомилась з матеріалами справи та готувала заперечення до позовної заяви.

Суд, виходячи із суті спору та зважаючи на складність цієї справи, вважає, що заявником не обґрунтовано зазначений затрачений час на надання цих послуг і їх об'єм, а тому визначена представником відповідачів сума витрат на правову допомогу є дещо завищеною.

Відтак, ураховуючи засади виваженості, розумності та справедливості, суд приходить до висновку до часткового задоволення про стягнення судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в розмірі 2500,00 грн.

На підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду, йому не відшкодовується.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 203, 215, 229, 362, 570, 628, 635, 657, 628, ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" , ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_5, Вінницька районна державна адміністрація Вінницької області про визнання недійсними договору про завдаток та договору купівлі - продажу, переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 2500 (дві тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області.

Суддя