АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/220/17 Справа № 204/7/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 в особі її законного представника ОСОБА_3 та самого ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсного правочину та стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсного правочину та стягнення коштів, мотивуючи тим, що відповідно до умов договору №DNI0GA00000115 від 13 липня 2007 року, який укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, остання отримала кредит в розмірі 64.000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 13 липня 2017 року.

Вказували, що в якості забезпечення належного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору між нею та банком 13 липня 2007 року було укладено договір іпотеки №DNI0GA00000115, з тією ж метою 13 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №DNI0GA00000115.

Зазначали, що у квітні 2013 року ОСОБА_3А.(син та законний представник відповідачки) в інтересах ОСОБА_2І звертався до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним кредитний договір №DNI0GA00000115 від 13 липня 2007 року, укладений між банком та відповідачкою, посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору ОСОБА_2 в силу свого стану здоров'я помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, та посилався на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 липня 2010 року, відповідно до якого відповідачку було визнано недієздатною та призначено над нею опікуна - сина ОСОБА_3 28 серпня 2013 року рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська в задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Посилаючись на те, що 26 травня 2014 року апеляційний суд Дніпропетровської області скасував рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 серпня 2013 року та ухвалив нове рішення, яким визнав недійсним кредитний договір №DNI0GA00000115 від 13 липня 2007 року, просили суд ухвалити рішення, яким застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_3, законного представника ОСОБА_2, на користь ПАТ КБ «Приватбанк» кредитні кошти у розмірі 64.000 доларів США, що еквівалентно 957.440 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст.303 ЦПК визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч.3 вказаної статті апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 13 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №DNI0GA00000115, за умовами якого банк надав останній грошові кошти у розмірі 64.000 доларів США, а вона тим самим зобов'язалася повернути кредит у розмірах та у строки згідно з Графіком погашення заборгованості по кредиту (а.с.12-17).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Банк свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 кредитні кошти в розмірі 64.000 доларів США (а.с.26).

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

В якості забезпечення належного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору між нею та банком, 13 липня 2007 року було укладено договір іпотеки №DNI0GA00000115, з тією ж метою, 13 липня 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_3, був укладений договір поруки №DNI0GA00000115 (а.с.18-25).

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 липня 2010 року ОСОБА_2 було визнано недієздатною та призначено над нею опікуна, сина ОСОБА_3 (а.с.97).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2014 року кредитний договір №DNI0GA00000115, укладений 13 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2, визнано недійсним, оскільки згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня Дніпропетровської обласної ради» №46 від 01 квітня 2014 року ОСОБА_2 в період складання кредитного договору №DNI0GA00000115 від 13 липня 2007 року страждала та на теперішній час страждає хронічним стійким психічним розладом у формі органічного шизофреноподібного розладу та за своїм психічним станом в період складання кредитного договору не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.29-31).

На підставі вищевказаного рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2014 року було визнано недійсними: договір іпотеки №DNI0GA00000115 від 13 липня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2; договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 13 липня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2; договір поруки №DNI0GA00000115 від 13 липня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3; знято заборону відчуження предмета іпотеки за договором іпотеки №DNI0GA00000115 від 13 липня 2007 року, а саме, квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, а також вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с.6-8).

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2014 року набрало законної сили ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року (а.с.9-11).

Відмовляючи у задоволенні позовних ПАТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 несе відповідальність за шкоду, яку може заподіяти ОСОБА_2, лише з 02 серпня 2010 року (дати набрання законної сили рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 липня 2010 року), а оскільки ОСОБА_2 отримала кредит ще 13 липня 2007 року, коли ОСОБА_3 ще не був її законним представником, то він не може відповідати за її дії в цей період часу, а сама особа, яка завдала шкоду, також не може нести обов'язок щодо відшкодування шкоди через недієздатність в момент її завдання.

Колегія суддів не може погодитись з таким обґрунтуванням підстав для відмови у задоволенні позову виходячи з наступного.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто, факт визнання недійсним спірного кредитного договору та факт визнання ОСОБА_2 недієздатною та призначення над нею опікуна, сина ОСОБА_3, є встановленими та доказуванню не підлягають.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт)

Звертаючись до суду з даними вимогами позивачем було надано копію кредитного договору №DNI0GA00000115 від 13 липня 2007 року та розрахунок заборгованості до нього.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обовязок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Апеляційним судом було витребувано від позивача деталізований розрахунок заборгованості за спірним кредитним договором №DNI0GA00000115 від 13 липня 2007 року та виписку за ним.

Позивачем було виконано вимоги суду та надано вказаний розрахунок разом з деталізованою випискою (а.с.196-211).

Дослідивши надані банком докази, колегією суддів було встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» відступило право вимоги за спірним кредитним договором 28 грудня 2012 року за 19.718 доларів США 70 центів ПАТ «А-Банк»(а.с.207).

Даний факт було визнано представником банку під час судового засідання 16 березня 2017 року, втім було зазначено, що кредитний договір ПАТ КБ «ПриватБанк» після його продажу за договором відступлення було придбано знов.

З метою надання належних доказів стосовно належності на теперішній час спірного кредитного договору саме позивачу, розгляд справи було відкладено на 20 квітня 2017 року.

Колегія суддів наголошує на тому, що позивач в судове засідання не зявився, доказів стосовно належності на теперішній час спірного кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» на надав, в той час коли ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні положення закріплено й в статтях 111 ЦПК України.

На думку колегії суддів, неявка в судове засідання позивача та не надання ним необхідних документів на підтвердження правомірності свого позову свідчить про відверте зловживання своїми процесуальними правами, втрату інтересу до свого позову та являється його волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав.

Згідно до положень статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

ЦПК України не передбачає можливості заміни позивача за ініціативою суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» не довів, що його право є порушеним та підлягає захисту.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні саме в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2016 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Варенко О.П.

ОСОБА_4