Справа № 463/3997/14 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/1901/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно,

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, уточненим заявою від 23.09.2015 року (а.с.111), в якому просив визнати за ним право спільної сумісної власності на 7/10 частини будинку АДРЕСА_1 та визнати за ним право спільної часткової власності на 1/3 частини - 71,855 кв.м., яку позивач обраховує як 1/2 частину від 7/10 частин загальної площі (205,3 кв.м.) реконструйованого будинку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що право власності на 7/10 частини будинку набуто відповідачем ОСОБА_3 до шлюбу з ним, проте, саме під час шлюбу належна відповідачеві частка в будинку істотно збільшилась за рахунок проведеної реконструкції будинку з добудовою та надбудовою, внаслідок якої було збільшено площу будинку з 131,5 кв.м. до 205,3 кв.м. Зазначає, що реконструкція будинку була проведена ними за згодою іншого співвласника будинку - власника 1/3 частини будинку ОСОБА_6, яку в подальшому відповідач успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_7, який придбав цю частку в ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.1980 року.

Своє звернення до суду з вказаним позовом лише у серпні 2014 року позивач обґрунтовує тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем у лютому 1996 року в них не виникало спору щодо поділу спільного майна, оскільки кожний з них визнавав право спільної сумісної власності на реконструйоване житло, а підставою для звернення до суду з вказаним позовом стало те, що відповідач звернулася з позовом до їхньої спільної дочки ОСОБА_8 про виселення її з двома неповнолітніми дітьми з будинку, заперечуючи його (позивача) право на спірну частину будинку.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23.09.2015 року (а.с.114-116) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2, просив його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Свої доводи апелянт обґрунтовував тим, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року та Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року, оскільки саме за дії цих нормативних актів позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі та здійснили реконструкцію будинку, набувши у спільну сумісну власність реконструйоване нерухоме майна. Апелянт не погоджується з висновками суду про те, що реконструйований будинок має статус самочинного будівництва, оскільки реконструкція будинку здійснювалася на підставі відповідних дозволів та розроблених і погоджених у передбачений законом спосіб проектів, які є в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок і на які експерт посилався у висновку судової експертизи, однак, суд не дав цим письмовим доказам належної правової оцінки, хоча досліджував їх. Крім того, звертає увагу, що суд повинен був застосувати до спірних правовідносин в частині набуття права власності на реконструйований будинок норми указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятої відповідно до цього Указу постанови Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», згідно з якими підставою виникнення в громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним будинку з додержанням вимог цих актів, які не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Апелянт вважає, що при вирішенні даної справи слід було врахувати правовий висновок Верховного Суду України в постанові від 18.12.2013 року у справі №6-137цс13. Зазначає, що реконструкція будинку здійснена з дотриманням діючого на той час законодавства з наявністю необхідних для цього дозвільних документів, які є в матеріалах інвентаризаційної справи і на які посилався експерт, а тому реконструйований будинок (його частина) може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22.06.2016 року (а.с.201-206) рішення Личаківського районного суду м.Львова від 23.09.2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право спільної сумісної власності та спільної часткової власності на частину будинку за адресою АДРЕСА_1 у розмірі 37,4 кв.м.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.12.2016 року (а.с.235-236) касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 22.06.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На новому розгляді апеляційним судом справи, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 03.06.1978 року позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8), який було розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.02.1996 року, що визнається сторонами.

Відповідач ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, 7/10 ідеальних частин якого відповідачеві належить на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.1975 року, посвідченого нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Храмовою О.В., який був укладений до шлюбу з позивачем, а 3/10 частини вказаного будинку - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 11.09.2001 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Матвіїв Л.І., в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_7 (а.с.10, 16-18), який за життя придбав належну йому 1/3 частину будинку в ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.1980 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Храмовою О.В. (а.с.11).

Отже, в силу вимог ст.24 КпШС України (1969 року), чинного на момент виникнення спірних правовідносин, вказане нерухоме майно не належало до об'єктів спільної сумісної власності подружжя.

Проте, відповідно до ст.25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилось у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя і частки кожного з подружжя в такому майні, відповідно до ст.28 цього Кодексу, є рівними.

Зі змісту названих вище правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок встановлено, що на момент купівлі 06.05.1975 року відповідачем 7/10 частин житлового будинку, на момент продажу 08.10.1980 року ОСОБА_6 своєї частки будинку батьку відповідача та на момент успадкування відповідачем 11.09.2001 року 3/10 частин будинку після смерті батька, будинок в цілому складався з п'яти кімнат жилою площею 80,3 кв.м. та кухні. До будинку належали такі господарські будівлі та споруди: цегляний гараж - Б, цегляна теплиця - В, цегляний сарай, замощення бетонні плити - І, огорожа з металевої сітки - №1, металеві ворота - №2 (а.с.10-18).

Отже, згідно правовстановлюючих документів, право власності за відповідачем зареєстроване саме на будинок такої, а не іншої площі.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 07.05.2015 року (а.с.64-75), яка була призначена судом за клопотанням сторони позивача, в загальній площі житлового будинку АДРЕСА_1 за період з 03.06.1978 року по 09.02.1996 року (за період шлюбу), згідно матеріалів інвентаризаційної справи, відбулись наступні зміни: загальна площа будинку збільшилася на 74,8 кв.м. з 130,5 м.кв. станом на 03.06.1978 року до 205,3 м.кв. станом на 09.02.1996 року, і внаслідок проведеної реконструкції та прибудови до житлового будинку відбулось покращення житлового будинку, що у відсотках до вартості будинку після реконструкції та прибудови становить 32,3%, що на думку експерта, є істотним покращенням для будинку.

В описовій та дослідницькій частинах цього висновку судової експертизи, зазначено, що висновок складався з урахуванням матеріалів інвентаризаційної справи на будинок (матеріали інвентаризаційної справи були витребувані судом першої інстанції (а.с.37)), в яких на аркуші №71 наявний лист начальника архітектурно-планувального управління м.Львова №10/47 від 31.03.1978 року громадянам ОСОБА_11 та ОСОБА_6 наступного змісту: Архітектурно-планувальне управління м.Львова не заперечує проти добудови веранди і сходової клітки на дворовому фасаді названого будинку для влаштування ізольованого входу в квартиру ОСОБА_6, для чого слід розробити проект вказаної добудови через Львівський філіал проектного інституту «Укржитлоремпроект» та погодити у встановленому порядку. На аркуші №72 інвентаризаційної справи наявний лист проекту «Пристройка лестничной клетки к жилому дому АДРЕСА_1», розробленого Львівською філією «Укржитлоремпроект» на замовлення ОСОБА_11 Проект погоджений начальником архітектурно-планувального управління м.Львова 21.04.1978 року. Проектом передбачено влаштування прибудови двоповерхової веранди з сходовою кліткою.

У дослідницькій частині цього висновку експертизи зазначено, що після проведеної прибудови, станом на 10.01.1979 року загальна площа всього будинку становила 169,7 кв.м., житлова - 64 кв.м., площа підвалу - 22,40 кв.м.

Також у дослідницькій частині висновку експертизи зазначено, що на аркуші №95 інвентаризаційної справи на будинок наявний лист начальника архітектурно-планувального управління м.Львова №10/366 від 03.11.1986 року, адресований громадянам ОСОБА_12 та ОСОБА_3, про те, що розглянувши їхню заяву від 22.10.1986 року, архітектурно-планувальне управління м.Львова не заперечує проти добудови до дворового фасаду будинку по АДРЕСА_1 приміщення розміром 3,0 х 3,0 м. для установки котла центрального опалення, для чого проект добудови погодити у встановленому порядку.

Далі, у дослідницькій частині висновку експертизи зазначено, що на аркуші №92 матеріалів інвентаризаційної справи наявний лист проекту «Проэктная документація на пристройку к жилому дому АДРЕСА_1», розробленого «Укржитлоремпроект» м.Львів на замовлення ОСОБА_12 та ОСОБА_3 Проект погоджений начальником архітектурно-планувального управління м.Львова 24.11.1986 року. Проектом передбачено влаштування двоповерхової прибудови з підвалом до існуючої веранди з сходовою кліткою.

В матеріалах інвентаризаційної справи (а.№93,94), на які посилається експерт, наявні ескізи поверхових планів житлового будинку, виконані працівником Львівського БТІ, в яких зафіксовані результати обмірів геометричних розмірів приміщень будинку після проведеної добудови приміщення для котла та інших перепланувань, здійснених в будинку по проекту 1986 року, проте, дата виконання даних обмірів на ескізах не зазначена, також не вказана дата внесення змін у відомість підрахунку (а.інв.с. №67), та, враховуючи, що записи червоною кульковою ручкою у відомості підрахунку площ на аркуші №67 інвентаризаційної справи виконані російською мовою, експерт припускає про їх внесення до 1991 року.

Підсумовуючи дослідження, експерт зазначає, що за вказаний період в спірному будинку проведено перепланування та переобладнання, внаслідок яких збільшено загальну площу на 74,8 кв.м. з 130,5 кв.м. до 205,3 кв.м., житлова площа становить 77,9 кв.м., площа підвалу - 28,9 кв.м.

Відповідно до діючої на момент виникнення спірних правовідносин норми ст.152 ЖК УРСР (1983 року), переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві особистої власності, проводилось лише з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів.

Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року) будинок (домоволодіння) в місті підлягали реєстрації в БТІ виконкомів місцевих рад на підставі правовстановлюючого документу для реєстрації, якими згідно переліку в Додатку №1 зазначені, зокрема, свідоцтво про право власності на будинок, видане виконкомом місцевої ради депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів, або ж затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Однак, ні у висновку судової експертизи, ні в матеріалах інвентаризаційної справи, які досліджувались судом першої інстанції, не зазначено про дозвільні документи на реконструкцію спірного будинку шляхом проведення в ньому переобладнань, перепланувань, добудов та надбудов, окрім як вказані вище листи начальника архітектурно-планувального управління м.Львова та погоджені ним проекти добудов, які до того ж стосуються й інших, ніж відповідач, власників будинку: ОСОБА_6, ОСОБА_12

Немає в матеріалах інвентаризаційної справи й акту про приймання державною комісією реконструйованого будівництвом житлового будинку або його частини (оскільки влаштовувався окремий вхід у будинок для його співвласника ОСОБА_6) в експлуатацію, затвердженого виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів, та/або рішення виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів про оформлення права власності на реконструйований будинок і таких документів стороною позивача не було надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

Таким чином, за відсутності дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів на проведення реконструкції будинку з добудовою та надбудовою, зокрема, по проекту 1986 року), відсутності акту про приймання державною комісією реконструйованого будівництвом житлового будинку в експлуатацію, що є необхідним для перевірки уповноваженим органом дотримання проекту та державних будівельних норм при реконструкції будинку, а також документів, які підтверджують реєстрацію спірного реконструйованого будинку в органах БТІ або виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що частина реконструйованого будинку, на яку позивач заявляє свої права, не може бути предметом поділу, оскільки, як правильно вказав районний суд у своєму рішенні, з урахуванням норми ч. 1 ст. 105 ЦК України (1963 року), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, роз'яснень наданих Пленумом Верховного Суду України в постанові №9 від 19.09.1975 року «Про практику застосування судами України статті 105 ЦК України», нині діючої норми ст.376 ЦК України та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», реконструйований будинок мав і має статус самочинного будівництва, а тому не міг на той час бути і не може бути на сьогоднішній день об'єктом нерухомого майна для його поділу між сторонами.

За відсутності вказаних вище дозвільних та правовстановлюючих документів на реконструйований будинок, посилання апелянта на те, що будівництво добудов та надбудов до існуючого та належного на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_6, а пізніше - ОСОБА_12, здійснювалось на закріпленій за будинком земельній ділянці, не має правового значення для вирішення даного спору.

Безпідставними є також доводи апелянта про застосування до спірних правовідносин указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятої відповідно до цього Указу постанови Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», оскільки на момент виникнення у червні 1978 року спірних правовідносин вже діяла вказана вище Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, а питання проведення перепланувань та переобладнань в індивідуальному будинку з 1983 року (на момент проведення двохповерхової добудови з підвалом до існуючої веранди будинку по проекту 1986 року) було врегульовано ст.152 ЖК УРСР.

Крім того, позивачем не доведено, що належне відповідачеві на праві власності нерухоме майно істотно збільшилось у своїй цінності саме і лише внаслідок трудових або грошових затрат позивача або їх обох, що є необхідним для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя відповідно до вимог наведеної вище норми ст.25 КпШС України.

Безпідставними є також посилання апелянта на правовий висновок Верховного Суду України в постанові від 18.12.2013 року у справі №6-137цс13, оскільки ним не підтверджується правильність правової позиції сторони позивача за встановлених і наведених вище фактичних обставин справи.

Колегія суддів погоджується також із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки суд відмовив у задоволенні позову за безпідставністю.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень, не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.