Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації, приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Словацька Алла Володимирівна, про визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Волинської області від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04 грудня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого щодо спірного кредитного договору є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_6 укладений кредитний договір про надання боржнику кредиту на суму 50 тис. дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11 % річних з терміном повернення кредиту не пізніше 30 листопада 2022 року.

04 грудня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого щодо спірного договору іпотеки є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_7 укладено договори іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано житловий будинок, загальною площею 181 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1 га, яка знаходиться в с. Зміїнець Луцького району та належить на праві приватної власності іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 свої зобов'язання щодо погашення кредитної заборгованості за вказаним договором не виконав і станом на 24 липня 2015 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 1 107 154 грн 58 коп. з яких: тіло кредиту - 893 896 грн 66 коп., відсотки - 204 277 грн 03 коп., комісії які передбачені кредитним договором - 8 980 грн 89 коп., позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_6 кредитну заборгованість, а також згідно договорів іпотеки звернути стягнення на житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_7

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації, приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Словацька Алла Володимирівна, про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в кредитному договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не доведено боржнику умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банком не надавався йому окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, у порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, предметом кредиту безпідставно була визначена іноземна валюта - долари США, що значно погіршує становище позичальника, як споживача порівняно з банком.

Посилаючись на зазначене та вказуючи, що умови кредитного договору є несправедливими, ОСОБА_6 просив суд визнати недійсними спірні кредитним договір та договір іпотеки.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2015 року позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 04 грудня 2007 року в розмірі 1 107 154 грн 58 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки від 04 грудня 2007 року, укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гловацькою А.В., зареєстрований в реєстрі за №1343, 1344 04 грудня 2007 року.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 16 травня 2016 року скасовано рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2016 року в частині відмови у позові ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині задоволення позову ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки.

Ухвалено в цих частинах нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 грудня 2007 року, укладеним між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_6, що становить 1 107 154 грн 58 коп., з яких 893 896 грн 66 коп. тіло кредиту, 204 277 грн 03 коп. відсотки, 8 980 грн 89 коп. комісії, звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_7 - житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 181,0 кв.м, житловою площею 107,9 кв.м та на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: село Зміїнець, Луцький район, Волинська область шляхом передачі іпотекодержателю - ПАТ «Дельта Банк» предмета іпотеки у власність за ціною 1 101 833 грн. та визнання права власності на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 181,0 кв.м, житловою площею 107,9 кв.м та на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Справа в частині позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині позовних вимог ОСОБА_6 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору не була предметом перегляду у суді апеляційної інстанції, у зв'язку із чим не переглядається колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 04 грудня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір за умовами якого позичальник отримав на споживчі цілі 50 тис. дол. США під 11 % річних з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 30 листопада 2022 року і зобов'язувався проводити погашення кредиту та відсотків щомісячно згідно з графіком в розмірі не менше 277 дол. США.

В цей же день між банком та ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки за умовами якого з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором в іпотеку банку передано нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 181,0 кв.м, житловою площею 109,9 кв.м та земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1.

Згідно із розрахунком кредитної заборгованості ОСОБА_6 спірна сума боргу складає 1 107 154 грн 58 коп., з яких 893 896 грн 66 коп. тіло кредиту, 204 277 грн 03 коп. відсотки, 8 980 грн 89 коп. комісія.

Також, судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на момент укладення спірного договору іпотеки мали неповнолітніх дітей - ОСОБА_10 та ОСОБА_11

08 серпня 2014 року, 21 січня 2016 року на прохання відповідача ОСОБА_6 Маяківською сільською радою Луцького району Волинської області, на території якої знаходиться с.Зміїнець, видавались довідки про склад його сім'ї, у яких зазначено, що мати дітей - ОСОБА_7 та діти ОСОБА_10, ОСОБА_11 проживають у будинку АДРЕСА_1 з 07.11.2012 року без реєстрації.

Також, судом установлено, що згідно договорів купівлі-продажу спірний будинок і земельна ділянка придбані ОСОБА_7 23 листопада 2007 року. Через декілька днів після придбання будинку відповідач ОСОБА_6 отримав спірний кредит, який, згідно пояснень ОСОБА_6, було взято для проведення ремонтних робіт у будинку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що діти боржника та іпотекодавця на день укладення договору іпотеки не проживали у спірному будинку і не мали ніяких майнових прав на нього.

Крім того, установлено згідно нотаріальної справи, що на підтвердження відсутності майнових прав інших осіб на спірний будинок, іпотекодавцем ОСОБА_7 подано будинкову книгу на цей об'єкт нерухомості, з розділу 3 якої вбачається, що у будинку ніхто не зареєстрований. Згода на передачу будинку в іпотеку надана другим із подружжя - боржником ОСОБА_6

Задовольняючи позов ОСОБА_6 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент укладення такого договору та передачу в іпотеку спірних будинку та земельної ділянки було порушено майнові права неповнолітніх дітей, які користувались спірним майном, що підтверджено показами свідків. У зв'язку із задоволенням позову ОСОБА_6 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору іпотеки суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині в частині відмови у позові ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині задоволення позову ОСОБА_6 про визнання недійснимдоговору іпотеки, суд апеляційної інстанції установив, що договір іпотеки укладено відповідно до вимог чинного законодавства, без порушення прав малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки діти не користувалися і не проживали у спірному будинку та не користувалися спірною земельною ділянкою, у зв'язку із чим відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки. Крім того, установивши наявність порушення кредитних зобов'язань ОСОБА_6, які забезпечені іпотекою нерухомого майна, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості шляхом його передачі кредитору та визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на спірне майно.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України).

При цьому, відповідно до частини ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано установлено, що іпотекодавець не визнавала право проживання дітей в житловому приміщенні оскільки не вказала, що в неї є діти віком до 18 років, також відповідач ОСОБА_6, який є батьком дітей надав письмову згоду на укладення договору іпотеки і про наявність малолітніх дітей нотаріусу та банку не вказував.

Передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

У даній справі встановлено, що фактичного порушення законних прав дітей внаслідок укладення договору іпотеки не існує, так як діти у будинку не проживали.

Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України № 6-3005цс15 від 10 лютого 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, згідно із розрахунком кредитної заборгованості ОСОБА_6 спірна сума його боргу перед ПАТ «Дельта Банк» складає 1 107 154 грн 58 коп., з яких 893 896 грн 66 коп. тіло кредиту, 204 277 грн 03 коп. відсотки, 8 980 грн 89 коп. комісія.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями ч. 3 зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, з аналізу положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України можна зробити висновок, що законодавцем визначено три способи задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду про продаж майна з публічних торгів або надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки від власного імені та два позасудових способи захисту - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю, зокрема, права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-1388цс16, від 9 серпня 2017 року № 6-2213цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом апеляційної інстанції установлено, що п. 4.1, 4.4, 4.4.1 іпотечного договору від 04 грудня 2007 року передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та передачі права власності на предмет іпотеки.

Так, застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Установлено, що ОСОБА_6 не виконував належним чином умови кредитного договору, борг не погасив, у зв'язку із чим утворилася кредитна заборгованість, а положеннями договору іпотеки передбачене право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом його прийняття у свою власність на підставі цього договору та рішення іпотекодержателя (п. 4.1, 4.4, 4.4.1 іпотечного договору), тобто позикодавець має право на визнання права власності на предмет іпотеки.

Ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, апеляційний суд не звернув уваги на те, що цей спосіб захисту прав іпотекодержателя є позасудовим і не передбачений як спосіб захисту права шляхом звернення до суду ні ст. 16 ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку», ні договором, укладеним між сторонами.

Однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суд, дійшовши висновку про порушення прав кредитора, захистив його порушені права у спосіб, визначений у застереженні до договору іпотеки.

Зазначене узгоджується з ефективним способом захисту порушеного права шляхом проведення справедливого судового розгляду (ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Враховуючи те, що висновки суду апеляційної інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, а підстави для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду відсутні, касаційну скаргу необхідно відхилити відповідно до положень ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик