Справа № 161/7938/17
Провадження № 2/161/2712/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Бортнюку А.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних транспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою на обґрунтування вказавши, що 04.03.2016 року на підставі наказу № 43-ВК від 03.03.2016 року, виданого відповідачем, його було звільнено з посади директора філії на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.07.2016 року вищевказаний наказ відповідача про звільнення було визнано незаконним, поновлено його на посаді директора філії «Волинського державного обласного навчально-курсового комбінату» Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних транспортних засобів «Укрінтеравтосервіс». Вказане рішення суду набрало законної сили. 16.02.2017 року на виконання рішення суду від 14.07.2016 року були видані виконавчі листи. 29.03.2017 року наказом № 101-ВК було скасовано наказ УДП «Укрінтеравтосервіс» від 03.03.2016 року № 43-ВК про припинення трудового договору і його (позивача) поновлено на посаді, тобто рішення було виконано. Вважає, що на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України він має право на отримання середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а саме: за період з 15 липня 2016 року по 29 березня 2017 року, тобто за весь час затримки у поновленні його на посаді директора філії «Волинського державного обласного навчально-курсового комбінату» УДП «Укрінтеравтосервіс», що у сукупності становить 178 днів вимушеного прогулу. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимішеного прогулу в сумі 67966 грн. 03 коп.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.06.2017 року позов не визнав, суду пояснив, що оскільки УДП «Укрінтеравтосервіс» знаходиться у м. Києві, тому підприємство не мало можливості виконати рішення суду у встановлені строки. Відповідно до ч. 2 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника. Для виконання рішення позивач мав прибути до підприємства з документами, що передбачені ч. 2 ст. 24 КЗпП України. Тобто відповідач не мав можливості видати наказ про поновлення позивача на роботі з незалежних від нього причин. Вважає, що позивачем було навмисно порушено порядок допущення (затримка в поновленні) до роботи з метою збільшення своєї фінансової вигоди за рахунок державних коштів. Просить у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання 06.07.2017 року представник відповідача не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що у матеріалах справи міститься його власноручна розписка (а.с. 33).

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки матеріали справи містять достатні докази що свідчать про правовідносини сторін.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що наказом № 43-ВК від 03.03.2016 року, виданого Українським державним підприємством по обслуговуванню іноземних та вітчизняних транспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», ОСОБА_1 було звільнено з посади директора філії «Волинського державного обласного навчально-курсового комбінату» Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних транспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.07.2016 року позов ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних транспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» було задоволено частково: визнано незаконним і скасувано наказ філії «Волинського державного обласного навчально-курсового комбінату» Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» від 03.03.2016 року № 43-ВК про звільнення ОСОБА_1 з посади директора філії з 04.03.2016 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді директора філії «Волинського державного обласного навчально-курсового комбінату» Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», а також стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33413,6 грн. та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди (а.с. 6-7). Зазначене рішення суду було допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць.

Вказане рішення суду набрало законної сили і є чинним (а.с. 8-13).

Як вбачається з копії вищевказаного рішення представник відповідача Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» був присутній в судовому засіданні при проголошенні рішення

Отже, відповідач був обізнаний про свій обов'язок негайно виконати рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде данне рішення суду оскаржуватися.

Проте, відповідачем рішення суду в частині негайного поновлення позивача на роботі та виплаті поновленому працівникові середнього заробітку за один місяць виконано не було.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідач Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних транспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» виконало рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 в примусовому порядку, видавши відповідний наказ, лише 29 березня 2017 року (а.с. 16), тобто майже через шість місяців після ухвалення судового рішення. Весь цей час відповідач фактично до роботи позивача не допускав, наказ не видавав, запис у трудову книжку про поновлення на роботі не вносив.

Твердження представника відповідача про те,що позивач не маєв волевиявлення приступити до виконання трудових обов'язків, спростовуються поданими позивачем доказами (а.с. 35-38), з яких вбачається, що позивач ще 19.07.2016 року отримав виконавчий лист про примусове виконання рішення в частині негайного поновлення на роботі, проте вказаний лист йому безпідставно, без виконання, було повернуто органами державної виконавчої служби.

Посилання представника відповідача на те, що рішення суду підлягало виконанню тільки після безпосередньої явки позивача на робоче місце, не ґрунтуються на нормах ст. 235 КЗпП України та суперечить правовим позиціям, викладеним Верховним Судом України у справах 6-435чс15 та 6-648цс15.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці у заробітку за час затримки.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що не виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі відбулося саме з вини відповідача УДП «Укрінтеравтосервіс» та в даному випадку наявні підстави для стягнення середнього заробітку на підставі ст. 236 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.06.2016 року було встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 379,7 грн.

Отже ця обставина є встановленою і доказуванню у даній справі не підлягає.

Судом встановлено, що затримка виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі тривала з 15 липня 2016 року до 29.03.2017 року, що становить 178 робочих днів.

Таким чином середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 складає 67966,03 грн. (379,7 грн. х 178 днів).

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується 1% ціни позову.

Тобто, при подачі даного позову ОСОБА_1 необхідно було б сплатити 679,66 грн. судового збору за вимогу майнового характеру.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних транспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь держави судовий збір в сумі 679,66 грн.

На підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 235, 236 КЗпП України, керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних транспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних транспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимішеного прогулу в сумі 67966 (шістдесят сім тисяч дев»ятьсот шістдесят шість) грн. 03 коп.

Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних транспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь держави судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська