У Х В А Л А

06 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання Москалик Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Острозького районного суду Рівненської області від 23 квітня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору поставки, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 23 квітня 2007 року накладено арешт на майно ОСОБА_1, а саме: - квартиру АДРЕСА_1; - автомобіль Ford Fokus, 2001 року випуску, колір сірий, двигун EDDC02212, № кузова 1FAFP34351W198333; - автомобіль Ford Fokus, 2000 року випуску, колір коричневий, № кузова 3FAFP3137YR218874; - автомобіль GMC, 1993 року випуску, колір червоний, кузов № 22Е3ЕD66А63Р547105, які зареєстровані в МРЕВ №1 м. Рівне на його ім»я.

В поданій на ухвалу суду апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 покликається на її незаконність через порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказує, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 152 ЦПК України).

Судом не перевірено обставини щодо предмету спору, зокрема, чи спір виникає з приводу стягнення коштів, чи з приводу виконання договору.

В справі відсутні відомості про дійсну вартість арештованого майна, про що не зазначив ні позивач, ні суд в оскаржуваній ухвалі.

На момент вирішення питання щодо забезпечення позову немає доказів того, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира №53 _____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1062/2017 Головуючий у 1 інстанції : Штогун С.Г. Доповідач : Григоренко М.П.

по вул. О.Теліги, 49 в м. Рівне, тобто в цій частині ухвала суду базується на припущеннях.

Підставою для накладення арешту на автомобілі є посилання на результати пошуку по БД «Автомобіль», в яких не зазначено станом на яку дату надана вказана інформація, і чи є власником даних автомобілів відповідач на день постановлення ухвали про забезпечення позову (23.04.2007 року).

Також вказує, що ухвалою суду від 23.04.2007 року накладено арешт на майно іншої особи (Артем»яка ОСОБА_4), а не відповідача.

Відповідача належним чином не було повідомлено про час і місце розгляду заяви про забезпечення позову та попереднього розгляду справи в судовому засіданні.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Крім того, зазначає, що із листопада 2004 року ОСОБА_1 постійно проживає поза межами України, а саме в США, ніяких викликів до суду та копій процесуальних документів по даній справі він не отримував, а дізнався про оскаржуване рішення лише у травні 2017 року, коли його представник - ОСОБА_2 18 травня 2017 року ознайомився з матеріалами даної цивільної справи в Острозькому районному суді, попередньо отримавши інформацію від нотаріуса про наявність обтяжень на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. О.Теліги, 49/53, які виникли у звязку із розглядом цієї справи.

Із цих підстав просить скасувати ухвалу Острозького районного суду Рівненської області від 23 квітня 2007 року та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

В ході апеляційного розгляду справи представник відповідача ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Пославшись на норми цивільно-процесуального законодавства, які регламентують порядок вжиття заходів забезпечення позовів, та обмежившись лише загальними посиланнями на доцільність задоволення клопотання позивача з даного приводу, суд першої інстанції взагалі не конкретизував того, в чому саме полягає існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Хоча на стадії вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову чинним цивільно-процесуальним законодавством і не передбачена судом оцінка наявних у справі доказів, на переконання колегії суддів, вживаючи такі суворі заходи забезпечення позову, як арешт рухомого та нерухомого майна, суд першої інстанції все ж таки має належним чином пересвідчився, що вимоги позивача не є голослівними, а ґрунтуються на сукупності належних та допустимих доказів і що останній не зловживає своїми процесуальними правами, з тим щоб обмежити права інших осіб.

В даному випадку, позивач на підтвердження своїх вимог про розірвання договору поставки автомобілів, додав до свого позову лише розписку відповідача про отримання грошових кошів для придбання автомобілів від 02 березня 2004 року, а сам договір поставки, а також будь-які інші докази з даного приводу взагалі не надав.

При цьому, суд першої інстанції вирішив клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову без попереднього зясування тієї обставини, чи взагалі підсудна дана справа Острозькому районному суду, оскільки, за положеннями статті ч. 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки покупець набуває товар у власність для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

З огляду на викладене, ухвала Острозького районного суду Рівненської області від 23 квітня 2007 року підлягає скасуванню як незаконна, з постановленням нової ухвали про відмову ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпеченні позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 151, 303, 304, 307, 312, 313, 314, 315, 318 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Острозького районного суду Рівненської області від 23 квітня 2007 року скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 320 грн., в рахунок відшкодування судових витрат, повязаних із сплатою судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.В. Бондаренко

ОСОБА_6