УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Ізмайлової Т.Л.,
Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 37» Дніпропетровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював у КП ЖЕП № 37 на посаді бухгалтера та був звільнений за прогули. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2013 року його було поновлено на роботі на посаді бухгалтера КП «ЖЕП № 37» та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Однак через місяць відповідач знову звільнив позивача з роботи за прогули, не провівши з ним повного розрахунку.

На підставі наведеного, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні (грошову компенсацію за невикористану відпустку) у сумі 66 985,38 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 37» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_6 заробітну плату за час затримки повного розрахунку при звільненні (грошову компенсацію за невикористану відпустку) в сумі 66 985,38 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 37» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_6 в рахунок невикористаної відпустки - 1 250,64 грн та в рахунок затримки розрахунку - 500,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року та залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що суми, належні позивачу при звільненні, у повному обсязі відповідачем сплачені не були.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове про часткове задоволення позовних вимог виходив з того, що судом першої інстанції не було зазначено суми компенсації за невикористану відпустку та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також не наведено їх розрахунки, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

Також, посилаючись на п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку після звільнення.

Проте повністю погодитися з висновками суду апеляційної інстанції не можна, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 17 вересня 2013 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області позивача було поновлено на роботі з виплатою всіх передбачених законом сум за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, рішення набрало законної сили.

Наказом відповідача № 74 від 18 вересня 2013 року ОСОБА_6 був поновлений на роботі та допущений до виконання службових обов'язків з 19 вересня 2013 року. На підставі цього рішення відповідач поновив позивача на роботі, виплатив належні йому за рішенням суду суми.

18 жовтня 2013 року наказом № 112-к позивача повторно було звільнено за прогул у зв'язку з відсутністю на роботі 18 вересня 2013 року та 20 вересня 2013 року.

При звільненні позивачу не було своєчасно компенсовано невикористану відпустку за період з 22 квітня 2013 року (дати першого звільнення) по 11 вересня 2013 року (до дати працевлаштування позивача на підприємстві ТОВ «Альянс Плюс»).

Згідно зі ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник, або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З роз'яснень, викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Проте лише при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, які він ставив у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто саме на роботодавця покладається обов'язок провести в день звільнення з працівником повний розрахунок.

Таким чином, закон прямо покладає саме на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув та не врахував того, що застосування принципу співмірності можливе лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати сум при звільненні, та не вказав, у чому саме полягає спір між сторонами щодо розгляду невиплаченої при звільненні заробітної плати.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 313, 316 ЦПК України на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, зазначених вимог закону не врахував, а тому дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішенняапеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова