Провадження № 2/761/1172/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору факторингу частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 26.12.2007 р. між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0. Одночасно з ним було укладено договір поруки між банком та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов»язань позивача за кредитним договором. 20.04.2015 р. між банком та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу № 17, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» уступило ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» право грошової вимоги за кредитними договорами, зокрема і за договором, укладеним з позивачем 26.12.2007 р. Проте, зазначений договір факторингу було укладено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», в редакції, що діяла на момент укладення правочину. Крім того, зазначений спірний договір було укладено вже після звернення первісного кредитора - ПАТ «УкрСиббанк» до суду за захистом права щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором і винесення судом рішення, тобто передано недійсну грошову вимогу. Також позивач зазначає, що банком було протиправно передано третій особі персональних даних та не повідомлено боржника про здійснення передачі права вимоги. За таких обставин позивач просить суд визнати частково недійсним договір факторингу № 17 від 20.04.2015 року, який був укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» в частині відступлення права грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 26.12.2007 р., що був укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк».

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити.

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заперечував щодо задоволення позову. Пояснив, що відповідно до згрупованих відправлень № 12457-58-32, копії вимоги

Про сплату заборгованості та повідомлення про заміну кредитора від імені банку та від імені Товариства за вих.. № УКСБ/З-102 позивач був повідомлений про належним чином про заміну кредитора. Крім того, п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на який позивач посилається був виключений на підставі розпорядження № 352 від 96.02.2009 р. Також не є перешкодою для укладання договору факторингу і рішення про стягнення заборгованості, оскільки таке рішення не припиняє зобов»язальних правовідносин між сторонами договору про надання споживчого кредиту.

Представник ПАТ УкрСиббанк» в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив в адресу суду заперечення на позов, вказавши на його безпідставність.

ОСОБА_3 про день та час розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином, проте в судове засідання не з»явилась, причини неявки не повідомила. Заяв та клопотань від неї в адресу суду не надходило.

Суд вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, і не заперечується сторонами, що 26.12.2007 р. між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту і заставу транспортного засобу № 0.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором позичальником між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 Олександрівною 26.12.2007 р. було укладено договір поруки № 0/П. Дана обставина також не оспороювалась під час розгляду справи.

Також встановлено, що 20.04.2015 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу № 17, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив, в ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прийняв право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення.

За умовами оспорюваного договору до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейшло і право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту і заставу транспортного засобу № 0 від 26.12.2007 р., укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк».

Відповідно до положень ст. 1077 ЦК України За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа- суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, відповідно до ст. 1079 ЦК України.

ОСОБА_1 зазначає, що договір факторингу має бути визнаний недійсним в частині передачі права вимоги за кредитним договором, укладеним 26.12.2007 р. між ним та банком, з підстав визначених в позові в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Пунктом 4.3. договору факторингу встановлено, що Клієнт доручає Фактору повідомити кожного боржника, а також поручителів і заставодавців за наявності, за однією із адрес, вказаними в Реєстрі боржників, від імені Клієнта про відступлення Права вимоги протягом 20 календарних днів з дати підписання Реєстру боржників та виконання Фактором зобов»язань, передбачених п. 3.1.1договору. Текст такого повідомлення, узгоджений сторонами та викладений у формі згідно з додатком № 4 до цього договору. Фактор здійснює повідомлення за власний рахунок.

Положеннями ст. 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Як вбачається з наданих представником ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» доказів, 06.05.2015 р. відповідно до списку згрупованих відправлень № 12457-58-32 ОСОБА_1 було направлено повідомлення про заміну кредитора як від імені банку так і від імені ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та вимогу про сплату заборгованості.

Так позивач посилається на порушення відповідачами положень п. 1 розпорядження № 231 від 03.04.2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» виданого Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, яким було виключено безпосередню участь фізичних осіб до переліку осіб, що беруть участь в операції факторингу.

Проте, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, утворена Указом Президента України № 1070/2011 від 23.11.2011 р. замість ліквідованої Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, розпорядженням № 353 від 06.02.2014 р. , виключила пункт 1 з розпорядження № 231 від 03.04.2009 р.

Крім того слід зазначити. що положеннями Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг України, Цивільний кодекс України не місять в собі положень обмеження укладання договорів відступлення права грошової вимоги за кредитними договорами укладеними з фізичними особами.

Позивач вказує на те, що спірний договір факторингу, укладений сторонами вже після звернення ПАТ «УкрСиббанк» до суду з позовом за захистом своїх прав та ухвалення заочного рішення. Чинним законодавством України не передбачена можливість відступлення виконання судового рішення іншій особі

Не заперечувалась в судовому засіданні та обставина, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2015 р. у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені з відповідачів стягнуто солідарно на користь банку за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 26.12.2007 р. заборгованість у розмірі 239 501,47 грн. та судові витрати

15.06.2015 р. заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2015 р. скасовано за заявою про перегляд заочного рішення представника ОСОБА_1 та справу призначено до розгляду на 02.07.2015 р.

Як свідчать надані представником ПАТ «УкрСиббанк» матеріали, ухвалами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.09.2015 р. у даній справі замінено позивача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та зупинено провадження у справі до розгляду по суті спору щодо визнання договору поруки припиненим.

Відповідно вимог до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно ж до положень ст. 1081 ЦК України, грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу.

За приписами ст. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

Сторонами у зобов»язанні є боржник і кредитор, відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України.

Слід зазначити, що Верховний Суд України у своїй постанові у справі № 3-56гс14 від 19.08.2014 р. зазначив. що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

Крім того є також необхідність вказати, що відсутні підстави вважати, що на день розгляду справи наявне судове рішення, що набрало законної сили, яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість на користь первісного кредитора - ПАТ «УкрСиббанк».

Під час укладання договору про надання споживчого кредиту № 0 26.12.2007 р. ОСОБА_1 погодився з правом банку (п. 9.5 договору) збирати, зберігати, використовувати, надавати і отримувати інформацію щодо особи позичальника (персональні дані позичальника, відомі банку та/або третім особам у зв»язку із укладанням та виконанням даного договору зокрема, банківську та комерційну таємницю, яка - необхідна при укладанні договорів щодо відступлення права вимоги за договором та/або «Кредитним договором» - до відповідних фізичних та юридичних осіб. При цьому сторони погодились, що позичальник не має до банку жодних претензій в разі вчинення останнім будь - якої дії, зазначеної у цьому пункті договору.

Таким чином твердження позивача щодо протиправності передачі особистих даних позичальника третім особам спростовуються положеннями кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» 26.12.2007.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ст. 60 ЦПК України передбачено обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому приписами ст. 11 ЦПК України передбачено обов»язок суду розглядати цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Підсумовуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було встановлено обставин, з якими законодавець передбачає можливість визнання договору недійсним в частині, позивачем не доведене, не надано доказів, що під час укладання відповідачами договору факторингу були порушені вимоги чинного законодавства України, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,169,212-215 ЦПК України, ст.ст. 203,215,509,510,1077,1078,1081,1082 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя