ун. № 759/7501/17
пр. № 2/759/3832/17
06 липня 2017 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - П'ятничук І.В.,
при секретарі судового засідання - Немировській А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом
3-я особа: Центр надання адміністративних послуг Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації
про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку,-
18 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2, просила суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що вона - позивач, відповідно до договору купівлі-продажу від 02.07.2002 р. є власником квартири АДРЕСА_1. що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності, 22.05.2014 р. на вказану жилу прощу було зареєстровано відповідача з яким на той час, вона - позивач підтримувала фактичні шлюбні відносини, однак, в березні 2014 р. відповідач, який до цього пройшов курс лікування від алкогольної та наркотичної залежності, однак для себе належних висновків не зробив, влаштовував вдома сварки та скандали, погрожував їй та її дітям, в добровільному порядку виїхав з квартири, та з березня 2016 р. в квартирі більше не з»являвся, жодних витрат по утриманню будинку не несе, речей відповідача в квартирі немає. Враховуючи наведене та посилаючись на ст.ст. 317, 319, 383, 346, 391, 495 ЦК України та ст.ст. 71, 72 ЖК України просила заявлені позовні вимоги задовольнити.
Позивачка в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві. Вказувала, що оскільки станом на 2014 р. вона перебувала в фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, то вирішила зареєструвати його у себе в будинку за адресою: квартира АДРЕСА_1, однак, відповідач маючи спочатку алкогольну а потім і наркотичну залежність, пройшовши курс лікування, жодних висновків для себе не зробив і постійно влаштовував сварки та скандали, погрожував їй та її дітям, а в березні 2016 р. зібравши свої речі залишив спірну жилу площу і більше вона його жодного разу не бачила.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив,
Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи.
Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Представник третьої особи Центру надання адміністративних послуг Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд вважає можливим розглянути справу в його відсутності.
Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а відповідно до ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття.
Судом встановлено, що позивач, відповідно до договору купівлі-продажу від 02.07.2002 р. є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності.
22.05.2014 р. на вказану жилу прощу було зареєстровано відповідача з яким на той час, вона - позивач підтримувала фактичні шлюбні відносини.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 дійсно з 11.08.2015 р. по 11.09.2015 р. проходив курс психо-соціальної реабілітації в Спілці «Міжнародна антинаркотична асоціація».
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в березні 2016 р. зверталась до правоохоронних органів з приводу протиправних дій відповідача.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5, вказувала суду на те, що є сусідкою позивачки, знає її останні 20 років, часто буває у неї вдома, знала і ОСОБА_2 знає що в квартирі АДРЕСА_1 позивачка його прописала в 2014 р. оскільки на той час вони жили разом, спочатку відносини в них були добрі, а потім відповідач маючи алкогольну та наркотичну залежність відношення до позивачки та її дітей змінив, безпричинно чіплявся до дітей, ображав позивачку, влаштовував сварки, а в березні 2016 р. з будинку позивачки виїхав і більше вона його жодного разу не бачила, речей його в будинку не залишилось.
Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Частина 2 ст.405 ЦК України вказує про те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України є правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням та задоволення позову.
Щодо вимог про зобов'язання Центру надання адміністративних послуг Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, суд враховуючи вищевказані обставини вважає вказані вимоги не обґрунтованими, заявленими передчасно та такими що не відповідають вимогам ст. 150, 156 ЖК України, Законом України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» а тому вважає доцільним в задоволенні вказаних вимог відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 316-319, 321, 328, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України, Законом України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст.ст.10, 30, 60, 61, 88, 179, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку -задовольнити частково.
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартироюАДРЕСА_1, позбавивши ОСОБА_2 права користування вказаним житловим приміщенням, шляхом зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
В задоволенні іншої частини вимог - відмовити.
На це заочне рішення відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії може бути подана заява до Святошинського районного суду м. Києва про перегляд цього заочного рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя