Справа №489/6514/16-ц 27.11.2017 27.11.2017 27.11.2017
Справа №489/6514/16-ц Головуючий першої інстанції Тихонова Н.С.
Провадження №22-ц/784/2342/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

27 листопада 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка одночасно

є представником відповідача ОСОБА_5,

представника відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 листопада 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 43 530 грн., що на день передачі грошей було еквівалентно 5 500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування ними у розмірі 6% на місяць від суми позики, із кінцевим строком повернення 06 листопада 2012 року.

На забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором, цього ж дня між ОСОБА_2 і ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, відповідно до якого останні у забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_6 за вищезазначеним договором позики, передали в іпотеку позивачу належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру №45, що розташована в будинку №108 по вулиці Космонавтів в місті Миколаєві.

Взятий на себе обовязок позивач виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_6 належним чином своїх договірних зобовязань не дотримав, у звязку із чим станом на 07 листопада 2016 року утворилась заборгованість за договором позики в загальному розмірі 692 995 грн., з яких: 1 361 доларів США, що еквівалентно 34 801 грн. сума основного боргу, 20 870 доларів США, що еквівалентно 533 646 грн. сума нарахованих відсотків за користування позикою, 13 987 грн. 3% річних за весь час прострочення зобов'язання, 110 561 грн. втрати від інфляційних процесів за весь час прострочення зобов'язання.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 06 листопада 2010 року, а саме, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 250 000 грн., та за рахунок коштів отриманих від реалізації предмета іпотеки здійснити часткове погашення заборгованості за договором позики від 06 листопада 2010 у розмірі 692 995 грн. на його користь.

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 проти задоволення позову заперечував. При цьому, в письмових запереченнях зазначав, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, не відповідає ані умовам договору позики, ані вимогам закону, ані фактичним обставинам справи. Крім того, вказував на те, що вартість предмету іпотеки станом на 03 березня 2017 року, згідно висновку субєкта оціночної діяльності, складає 600 300 грн., що є не співмірним із залишком заборгованості за договором позики (а.с.87-90).

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2017 року позов задоволено.

Ухвалено звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 06 листопада 2010 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованим в реєстрі за №2025/24, а саме: двокімнатну квартиру №45, яка заходиться у місті Миколаєві по вулиці Космонавтів, будинок №108, загальною площею 43.0 кв.м., житловою площею 29.1 кв.м. зі всіма її невід'ємними приналежностями шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 250 000 грн., та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки здійснити часткове погашення заборгованості за договором позики від 06 листопада 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованим в реєстрі за №2023 у розмірі 692 995 грн., станом на 07 листопада 2016 року, на користь ОСОБА_2.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

В апеляційній скарзі відповідачі, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції вважав, що порушення позичальником взятих зобов'язань за договорами кредиту, через яке утворилась заборгованість, є підставою для звернення стягнення на предмети іпотеки, у спосіб обраний позивачем.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір позики та іпотечний договір, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і позикових зобовязань, які не виконані належним чином.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Із матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач ОСОБА_2 надав позичальнику ОСОБА_6 грошові в сумі 43 530 грн., що на день передачі грошей було еквівалентно 5 500 доларів США за курсом Національного Банку України на день посвідчення договору, зі сплатою відсотків за користування ними у розмірі 6% на місяць від суми позики в гривнях, що є еквівалентом 330 доларів США за курсом Національного Банку України на день сплати відсотків до дня фактичного повернення позики, із кінцевим строком повернення 06 листопада 2012 року (а.с.24).

Пунктом 2 договору позики сторони узгодили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 06 листопада 2012 року в гривнях в еквіваленті 5 500 доларів США відповідно до курсу Національного Банку України на день повернення позики.

Цього ж дня між ОСОБА_2 і ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, відповідно до якого останні у забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_6 за вищезазначеним договором позики, передали в іпотеку позивачу належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.21-23).

Право власності іпотекодавців на вказану квартиру підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням з використання і розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 12 листопада 2007 року, зареєстрованого в ММБТІ 29 липня 2008 року за реєстраційним номером 24157119, номер запису 18011 в книзі 104.

Договірна вартість предмета іпотеки була визначена сторонами в розмірі 250 000 грн. При цьому, сторони погодились з тим, що вартість предмету іпотеки, зазначена у договорі є приблизною вартістю предмету іпотеки на момент передачі його у іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у будь-якому випадку буде здійснюватись за цінами, що реально склалися на ринку на момент його реалізації та є реальними щодо його відчуження за грошові кошти, в порядку передбаченому цим договором та чинним на момент реалізації законодавством.

Згідно звіту з незалежної оцінки майна складеного Товариством з обмеження відповідальністю «Українська експертна група» від 03 березня 2017 року, вартість двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, станом на 03 березня 2017 року становила 600 300 гривень (а.с.99).

Через невиконання відповідачем ОСОБА_6 умов договору позики, позивач направив останньому претензію від 01 вересня 2012 року, в якій було запропоновано позичальнику виконати умови договору, а також попереджено про намір звернути стягнення на майно в рахунок погашення боргу у разі не виконання вимоги протягом тридцяти календарних днів з дати отримання цієї претензії (а.с.91).

Оскільки в добровільному порядку та у встановлений в договорі позики строк позичальник заборгованість за договором позики не сплатив, у травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2014 року визнано мирову угоду, укладену сторонами, за умовами якої ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 визнають борг перед позивачем ОСОБА_2 за договором позики від 06 листопада 2010 року у розмірі 19 615.51 доларів США, що еквівалентно 228 716 грн. 85 коп.; право власності на квартиру АДРЕСА_3 визнається за ОСОБА_2; з ОСОБА_2 на користь відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 підлягає стягненню сума компенсації вартості квартири у розмірі 8 000 доларів США в гривневому еквіваленті, визначеному курсом НБУ на час проведення розрахунку, яка підлягає сплаті протягом пяти календарних днів з дня затвердження мирової угоди та повинна бути підтверджена розпискою про її сплату; відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 зобовязуються протягом тридцяти календарних днів звільнити квартиру АДРЕСА_3 та знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Провадження у справі на підставі ст.175, п.4 ч.1 ст.205 ЦПК України закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 09 червня 2015 року ухвала Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2014 року скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для розгляду.

В ході розгляду вказаної цивільної справи рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2016 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 через невірно обраний позивачем спосіб захисту.

В звязку з викладеними обставинами у грудні 2016 року ОСОБА_2 вдруге звернувся до суду з позовом за захистом його порушеного права та виконанням умов договору.

Втім, вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції не врахував, що заборгованість за договором позики повинна бути обчислена станом на день остаточного розрахунку, встановленого договором позики, тобто станом на 06 листопада 2012 року.

За такого, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, в рахунок погашення якої позивач просить звернути стягнення, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року №959-XII, Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР.

Згідно зі ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За такого заборгованість за основною сумою позики становить 43 961 грн. 50 коп. (5 500 х 7.9930 (курс НБУ станом на 06 листопада 2012 року), а проценти за користування позикою за період з 06 грудня 2010 по 06 листопада 2012 року (включно) становлять 55 167 грн. 68 коп. (6 902 х 7.9930 (курс НБУ станом на 06 листопада 2012 року)).

Вирішуючи питання про розмір заборгованості по процентам за користування позикою за період з 06 грудня 2012 року по 07 листопада 2016 року (включно), колегія суддів виходить з того, що оскільки умовами договору позики не визначено розмір процентів за користування коштами, який підлягає застосуванню після спливу строку, визначеного для остаточного розрахунку та вразі неналежного виконання позичальником грошового зобов'язання за ним, то їх розмір повинен визначатися на рівні облікової ставки НБУ.

Виходячи з того, що облікова ставка НБУ з 23.03.2012 року по 10.06.2013 року становила 7.5%, з 10.06.2013 року по 13.08.2013 року - 7.0%, з 13.08.2013 року по 15.04.2014 року 6.5%; з 15.04.2014 року по 17.07.2014 року 9.5%, з 17.07.2014 року по 13.11.2014 року 12.5%, з 13.11.2014 року по 06.02.2015 року - 14%, з 06.02.2015 року по 04.03.2015 року 19.5%, з 04.03.2015 року по 28.08.2015 року - 30%, з 28.08.2015 року по 25.09.2015 року 27%, з 25.09.2015 року по 30.10.2015 року 22%, з 30.10.2015 року по 18.12.2015 року 22%, з 18.12.2015 року по 29.01.2016 року 22%, з 29.01.2016 року по 04.03.2016 року - 22%, з 04.03.2016 року по 22.04.2016 року 22%, з 22.04.2016 року по 27.05.2016 року 19%, з 27.05.2016 року по 24.06.2016 року 18%, з 24.06.2016 року по 29.07.2016 року 16.5%, з 29.07.2016 року по 16.09.2016 року 15.5%, з 16.09.2016 року по 28.10.2016 року 15%, з 28.10.2016 року по 09.12.2016 року 14%, розмір процентів за користування позикою за вищевказаний період буде в загальному розмірі становить 26 672 грн. 26 коп., а всього заборгованість по процентам за користування кредитними коштами складає 81 839 грн. 94 коп.

Відповідно до квитанцій приватних нотаріусів Миколаївського міського нотаріального округу, на їх депозитні рахунки надходили кошти від ОСОБА_6 для передачі ОСОБА_2, зокрема: 16 листопада 2015 року в сумі 43 530 грн. 85 коп., 05 липня 2016 року в сумі 57 220 грн. 48 коп. та 03 квітня 2017 року в сумі 2 564 грн. 67 коп., а всього було перераховано 103 316 грн. (а.с.103,186).

Оскільки умовами договору позики черговість погашення заборгованості не узгоджена, то перераховані кошти підлягають розподілу в рахунок погашення заборгованості відповідно до вимог ст.534 ЦК України.

Також, при визначенні розміру заборгованості позичальника за договором позики, в рахунок якої позивач просить звернути стягнення на іпотечне майно, колегія суддів вважає, що до складу цієї заборгованості не входить сума, яка нарахована позивачем на підставі ст.625 ЦК України та включена до складу заборгованості за договором, з огляду на таке.

Так, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст.1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

З огляду на викладене вимоги про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законними й обґрунтованими.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Так, суд першої інстанції вищевикладеного належним чином не врахував, установивши, що умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань позичальника в доларах США, суд дійшов помилкового висновку про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання.

До того ж, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зі змісту нотаріально посвідченого договору іпотеки слідує, що обумовленим договором іпотеки забезпечено тільки виконання ОСОБА_6 зобовязань за договором позики в частині повернення ОСОБА_2 позики, у розмірі визначеному договором та сплати процентів за користування позикою, та умови договору іпотеки не передбачають забезпечення відповідальності боржника на підставі ст.625 ЦК України за несвоєчасне погашення основного богу.

За такого, враховуючи обставини справи та часткове погашення заборгованості, загальна сума заборгованості за договором позики складає 22 485 грн. 44 коп. (103 316 грн. 81 839 грн. 94 коп. (проценти за користування коштами) = 21 476 грн. 06 коп.; 43 961 грн. 50 коп. (основна сума позика) - - 21 476 грн. 06 коп. = 22 485 грн. 44 коп.).

Відповідно до ст.ст.33,35 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Згідно ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому, суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

Також, пунктом 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року визначено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то необхідно належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України).

Вирішуючи вказане питання, колегія суддів з'ясувавши усі фактичні обставин цієї справи, які мають суттєве значення для її вирішення, вважає за можливе врахувати співмірність простроченої заборгованості за договором позики, яка визначена в сумі 22 485 грн. 44 коп., з вартістю іпотечного майна, визначеної сторонами, як в договорі іпотеки, так і на підставі незалежної оцінки майна станом на 03 березня 2017 року, а також приймає до уваги і той факт, що невиконання відповідачами зобовязань за договором позики було повязано з досягнутою між сторонами угодою щодо подальшої долі спірної квартири, шляхом затвердження мирової угоди ухвалою суду, яка в подальшому була скасована.

Отже, зважаючи на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки, і як наслідок - виселення громадян з жилих приміщень, є крайнім заходом впливу на боржників, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність його застосування у даному спорі та посилаючись на правила ч.3 ст.39 вищевказаного Закону України, вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки такі вимоги були заявлені позивачем передчасно.

Приймаючи до уваги вищевикладене та відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст.88 ЦПК на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати в розмірі 2 750 (дві тисячі сімсот пятдесят) грн. 00 коп., сплачені при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати, повязані з оплатою судового збору в розмірі 2 750 (дві тисячі сімсот пятдесят) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_9