Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Маляренка А.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у кінці 2008 року відповідач змінив умови кредитного договору, укладеного 06 вересня 2007 року, в частині розміру щомісячних платежів збільшивши його з 530,84 доларів США до 624,77 доларів США. У січні-березні 2009 року між сторонами з цього приводу відбулась переписка, з якої йому стало відомо про незаконні дії банку щодо підвищення процентної ставки кредиту. Вказував, що банк не вправі був в односторонньому порядку змінювати умови кредитного договору.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив: визнати незаконними дії публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») щодо підняття процентної ставки за кредитним договором; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок сплачених коштів по кредитному договору за процентною ставкою, яка діяла на час укладення цього договору.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року, позов задоволено. Визнано дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо підняття процентної ставки по кредитному договору від 06 вересня 2007 року такими, що здійснені з порушенням п. 2.3.1 кредитного договору. Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_3 коштів по кредитному договору від 06 вересня 2007 року за процентною ставкою, яка діяла на час укладення кредитного договору 06 вересня 2007 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що банком у порушення вимог укладеного між сторонами договору в односторонньому порядку збільшено процентну ставку за кредитом, а тому наявні правові підстави для захисту прав позивача в обраний останнім спосіб.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 06 вересня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 55 125,73 долари США зі сплатою 0,84 % відсотків на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту щомісяця з кінцевим терміном погашення кредиту 03 вересня 2027 року.

З часу укладення кредитного договору та видачі готівки ОСОБА_3 сплачував кредитні кошти у розмірі щомісячного платежу 530,84 долари США.

У п. 2.3.1 кредитного договору сторони передбачили право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При реалізації цього права банк повинен був надіслати позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За змістом ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Позичальник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

В матеріалах справи відсутні докази, що повідомлення банку про збільшення розміру процентної ставки за кредитним договором було надіслано у передбачений кредитним договором спосіб, а також, що позивач отримував це повідомлення.

Встановивши такі обставини справи, місцевий суд задовольнив позовні вимоги, а апеляційний суд погодився з цим висновком.

Разом з тим, згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, відповідно до ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подало заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 42-43).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що про порушення свого права - збільшення щомісячного платежу він дізнався наприкінці 2008 року. Крім того, ОСОБА_3 вказував, що у січні 2009 року звертався до відповідача з проханням письмово повідомити про причини зміни розміру процентної ставки, а 04 лютого 2009 року отримав примірник нового графіку погашення заборгованості, на якому зазначив, що не погоджується з ним, так як процентна ставка підвищена незаконно.

Таким чином, заява відповідача про застосування строку позовної давності не розглянута належним чином з урахуванням фактичних обставин справи. Крім того, висновок суду апеляційної інстанції про те, що питання строку позовної давності залежить від строку дії кредитного договору (03 вересня 2027 року) є безпідставним, оскільки позов у справі пред'явлено про недійсність умов договору, а не про стягнення заборгованості за цим договором. Отже, має бути застосовано загальне правило щодо початку перебігу строку позовної давності з моменту, коли особа довідалась про своє порушене право (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини вказує, що термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, суди попередніх інстанцій всупереч вимог статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не виконали свого процесуального обов'язку щодо всебічного та повного з'ясування обставин справи, не дали оцінки заявленому відповідачем клопотанню про застосування строку позовної давності та не вирішили його належним чином, а тому дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

А.В. Маляренко

І.М. Фаловська