АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/9585/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2374/17Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Хіль Л.М., Триголов В.М.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, на заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 20 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з вказаним позовом, просили визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у АДРЕСА_1 А корп. 1 у м.Полтаві, вказавши, що дане рішення є підставою для зняття ОСОБА_3 з реєстрації у спірній квартирі.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилалися на те, що відповідач постійно проживає у Російській Федерації і більше 6 місяців відсутній за місцем реєстрації.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 20 січня 2017 року позов задоволений: визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №263 по вулиці Героїв Сталінграду, 34/24А, корпус 1 у місті Полтаві. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 24 березня 2017 року заяву ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, про перегляд заочного рішення у цій справі залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та у порушення вимог процесуального закону не встановив на підставі належних і допустимих доказів тих обставин, з якими закон повязує можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Зокрема, суд не зясував законність вселення і реєстрації позивачів у спірній квартирі з огляду на те, що відповідач не давав письмової згоди на такі дії. Окрім того, позивачами не надано суду достатніх обєктивних доказів, які б підтверджували факт постійного не проживання відповідача у спірній квартирі. Суд не дав належної оцінки письмовому доказу (довідці), який підтверджує, що відповідач працює в іншій державі.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:

Відповідно до ст.307 ч.1 п.2, ст.309 ч.1 п.4 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті заявлених вимог в разі неправильного застосування судом матеріального права.

Згідно довідок КП «ЖЕО №2 Полтавської міської ради» №1741 від 08.06.2016 та №1467 від 08 вересня 2016 року квартира АДРЕСА_2/24А, корпус 1 у місті Полтаві знаходиться на балансі КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради та є комунальною власністю міста, за даною адресою зареєстровано 3 особи: з 26.06.1984 року ОСОБА_6, а з 18.05.2016 року ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5 (а.с.9).

У 1984 році ОСОБА_7 отримав службовий ордер на право заняття квартири № 263 в будинку № 34/24А, корпус 1 по вулиці Героїв Сталінграду у місті Полтаві і разом з членами своєї родини: дружиною - ОСОБА_8 та синами - ОСОБА_3 та ОСОБА_9.

05 квітня 1988 року померла ОСОБА_8.

21 червня 1989 року ОСОБА_7 одружився з громадянкою ОСОБА_7 (до шлюбу Пархоменко) ОСОБА_10 (а.с.4)

Від даного шлюбу в них 24 лютого 1991 року народився син ОСОБА_5 (а.с.5)

Відповідно до поквартирної картки форми Б, 18.05.2017 року за адресою: місто Полтава, вулиця Героїв Сталінграду, будинок № 34/24ААДРЕСА_3, 18.05.2016 року зареєстровано ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.50).

Згідно свідоцтва про смерть, у віці 69 років помер ОСОБА_7, про що 20 травня 2016 року складено відповідний актовий запис № 1243( а.с.6).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не проживає у спірній квартирі понад шість місяців, комунальних послуг не сплачував.

З висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з таких підстав.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення цього спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановлені ст.71 ЖК України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Приписами частини третьої ст.27 ЦПК України на осіб, які беруть участь у справі, покладений обовязок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Згідно ч.1 і ч.2 ст.131 ЦПК України сторони зобовязані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням зазначених вимог, не приймаються судом, якщо сторона не доведе, що докази подані несвоєчасно з поважних причин.

За нормою частини другої ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Як вбачається з матеріалів справи, у підтвердження заявлених вимог позивачами наданий, власне єдиний доказ світлокопія акту від 15 червня 2016 року, згідно якого громадяни ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 стверджують про те, що позивачі проживають постійно у спірній квартирі з 1989 року, а відповідач з 1998 року постійно проживає у Російській Федерації (а.с.8). Оригінал цього акту суду першої інстанції не наданий. Особи, які підписали акт, не допитані судом першої інстанції як свідки.

Як слідує зі змісту письмових пояснень уповноваженої особи власника спірної квартири КП «Житлово-експлуатаційна організація №2», останній, по суті, не вбачає підстав для задоволення позову (а.с.40-43).

Згідно наявних у справі письмових доказів позивачі мають у власності іншу квартиру по вул.Маршала Бірюзова у м.Полтаві, були там зареєстровані з 1990 року, знялися з реєстрації у ній та зареєструвалися у спірній квартирі 18 травня 2016 року, тобто за два дні до смерті ОСОБА_7 (а.с.9, 52) особи, на яку виданий ордер на вселення у спірну квартиру.

Після відкриття провадження у справі позивачі подали суду першої інстанції клопотання про розгляд справи без їхньої участі (а.с.32).

Суд першої інстанції ухвалив рішення по суті спору за відсутності позивачів та відповідача.

У суді апеляційної інстанції позивачі та їхній представник адвокат ОСОБА_14 не навели обґрунтованих доводів щодо наявності поважних причин для невиконання процесуального обовязку з надання доказів у підтвердження обставин, на які вони посилалися у позові. Необхідність дослідження нових доказів у суді апеляційної інстанції обґрунтовувалася ними лише необхідністю заперечити доводи апеляційної скарги, проте на переконання колегії суддів це не є поважною причиною у розумінні положень ч.1, ч.2 ст.131 і ч.2 ст.303 ЦПК України.

Отже, колегія суддів виходить з того, що позивачі на свій розсуд розпорядилися своїми процесуальними правами та знехтували своїм обовязком щодо надання доказів.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що подані представником позивачів адвокатом ОСОБА_14 копії документів можуть підтвердити лише законність вселення і проживання позивачів у спірній квартирі.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції вирішив спір без участі відповідача, який обєктивно був позбавлений можливості бути обізнаним про цю справу, і суд першої інстанції відмовив у перегляді заочного рішення, колегія суддів визнає поважними причини, з яких відповідач не подав докази у заперечення обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги.

З наданих представником відповідача документів вбачається, що він з 01 серпня 2008 року по теперішній час офіційно працевлаштований у Російській Федерації, працює на підставі виданого йому патенту та зареєстрований як іноземний громадянин, який працює.

Той факт, що громадяни України, зважаючи на соціально-економічну ситуацію у нашій державі вимушені працювати за кордоном і кількість таких громадян постійно зростає, є загальновідомою обставиною, яка відповідно до ч.2 ст.61 ЦПК України не потребує доказуванню.

Згідно пояснень адвоката ОСОБА_2, позивачки ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_15 періодично відвідував м.Полтаву, спілкувався з батьком, був присутнім на його похованні.

Аналізуючи наведене відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність факту постійного без поважних причин не проживання відповідача у спірній квартирі.

Враховуючи встановлене апеляційним судом, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.2, ст.309 ч.1 п.4, ст.316, ст.319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, задовольнити.

Заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 20 січня 2017 року скасувати, ухваливши нове рішення.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити у задоволенні позову за недоведеністю.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: В.М. Триголов

ОСОБА_16

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов