АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: Дячук І.М.

за участю:

позивача ОСОБА_3

представників відповідачів Мельниченко К.Г., Сіпуна Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної казначейської служби в місті Києві, Головного управління Національної поліції України в місті Києві про встановлення факту та стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів слідства,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати факт бездіяльності слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві щодо не винесення постанови про визнання позивача потерпілим, зобов'язати Головне управління державної казначейської служби у м. Києві виплатити грошову компенсацію за моральну шкоду у розмірі 5 385,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.09.2017 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом незаконно відмовлено у задоволенні клопотання про призупинення провадження по справі на час проведення психологічної експертизи та призначення останньої відносно заподіяння позивачу моральної шкоди. Зазначив, що факт нанесення шкоди є очевидним та не потребує додаткових доказів, окрім доказів порушення прав ОСОБА_3 слідчим, що перебувають в матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню.

Справа № 755/12621/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11270/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві слід вважати винуватим, коли його вина буде встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили.

З таким висновком суду першої інстанції повністю не може погодитись колегія суддів.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 08.07.2015 ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного управління ГУ МВСУ в м. Києві із заявою про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002341. 11.09.2015 листом надано відповідь, яким повідомлено позивача, що для вирішення питання про визнання його потерпілим йому необхідно з'явитись до Дніпровського районного управління ГУ МВСУ в м. Києві (а. с. 6). 01.12.2015 ОСОБА_3 повторно звернувся до начальника слідчого відділу Дніпровського районного управління ГУ МВСУ в м. Києві із заявою про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002341, щодо кримінальних правопорушень, вчинених відносно його діда - ОСОБА_7 (а. с. 53). 10.12.2015 старшим слідчим Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві Нежур М.А. повідомлено позивача про задоволення його клопотання та визнання його потерпілим по кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341 (а. с. 55). Вважаючи порушеними власні права по строку розгляду вище зазначеного клопотання, позивач звернувся із скаргою на бездіяльність слідчого до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва. 22.12.2015 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений КПК України строк задоволено частково та зобов'язано слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341 вчинити одну з дій передбачених ст. 55 КПК України (визнати потерпілим та ознайомити з правами визначеними КПК України або відмовити у визнанні потерпілим шляхом постановлення умотивованої постанови) за заявою ОСОБА_3 від 01.12.2015 в частині питання про визнання його потерпілим у цьому кримінальному провадженні в строки визначені ст.ст. 55, 220 КПК України та з урахуванням положень ст. 28 КПК України (а. с. 5). 30.12.2015 ОСОБА_3 вручена пам'ятка про процесуальні права та обов'язки потерпілого (а. с. 56-57).

Позивач, зазначаючи, що бездіяльністю слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві щодо не винесення постанови про визнання ОСОБА_3 потерпілим, спричинило останньому моральну шкоду, у зв'язку з чим він звернувся із відповідним позовом до суду.

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 04.03.1996 №6/5/41 у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом, зокрема до Головного управління Національної поліції України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої прийняттям незаконних рішень і протиправною тривалою бездіяльністю відповідача.

За положеннями ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою.

Це один з випадків, коли суб'єктом деліктної відповідальності виступає юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто, особливістю цих зобов'язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати.

У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи - підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов'язків.

Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за вказаною нормою пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов'язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.

Правовий зв'язок між юридичною або фізичною особою та працівником виникає з трудових відносин незалежно від їх характеру - постійні, тимчасові, сезонні відносини або відносини, що склалися між зазначеними особами при виконанні працівником іншої роботи за трудовим договором (контрактом).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.

Деліктні зобов'язання, передбачені вказаною нормою, включають: потерпілу особу, що зазнала шкоди; відповідача - юридичну або фізичну особу, яка безпосередньо шкоди потерпілій стороні не завдавала; фактичного заподіювача шкоди - працівника, який пов'язаний з відповідачем виконанням своїх трудових (службових) обов'язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за ст. 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов'язково слід враховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена, хоча сама шкода в цих зобов'язаннях і не набуває якихось особливостей. До таких обставин частина перша вказаної норми відносить виконання трудових (службових) обов'язків працівником. У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обов'язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену вказаним працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (ст. 1166 ЦК України).

Юридична або фізична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цього працівника в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом (частина перша ст. 1191 ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається законодавством, яке регулює відносини працівника, зокрема трудовим законодавством.

Причинно-наслідковий зв'язок у цьому виді деліктних зобов'язань може мати складний характер, тобто треба доводити не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов'язків.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що в одних випадках шкода завдана особі органом досудового слідства відшкодовується органом, який завдав таку шкоду, в інших випадках - державою.

У справі, яка переглядається, суд, вирішуючи спір, не врахували зазначених вище норм матеріального права, дійшовши висновку про те, що рішенням відповідача 2 позивачу не завдано моральної шкоди.

При цьому, суд не визначив норми матеріального права, за якими слід вирішувати спір.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до суду з відповідним позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві щодо не винесення постанови про визнання ОСОБА_3 потерпілим в строки встановлені чинним законодавством, у зв'язку з чим позивач вважає, що йому спричинено моральну шкоду.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку.

ОСОБА_3, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, не зазначив відповідачем державу Україну в особі відповідних органів та не звертався до суду із клопотанням про заміну відповідача чи залучення співвідповідача, враховуючи неможливості здійснення даних дій судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, судом першої інстанції в порушення норм процесуального права не було роз'яснено позивачу права звернення із вищевказаним клопотанням та наслідки не вчинення даної процесуальної дії для всебічного і повного з'ясування обставин справи.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв'язку з чим, з порушенням вимог матеріального та процесуального права, дійшов передчасних висновків про відмову у задоволенні позову.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити до справи усіх належних відповідачів за вищезгаданим позовом.

Таким чином, вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню, враховуючи не залучення до участі у справі співвідповідача державу Україну в особі відповідних органів та не визначення ОСОБА_3 норми матеріального права, на підставі якої звернувся із відповідним позовом.

Враховуючи наведені обставини та вимоги п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст.ст.303,304,309,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 частково задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2017 скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління Державної казначейської служби в місті Києві, Головного управління Національної поліції України в місті Києві про встановлення факту та стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів слідства відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк