Ухвала іменем україни 05 липня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Писаної Т.О., Коротуна В.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати, компенсації заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом та, з урахуванням його уточнень, просила стягнути з

ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в сумі 19 625 грн

91 коп., компенсацію середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 44 553 грн 60 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 13 877 грн 19 коп. та у відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 01 березня 2013 року працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) на посаді фінансового директора, а з 10 червня

2014 року - на посаді менеджера з роздрібної торгівлі продовольчими товарами. 27 червня 2014 року була звільнена з займаної посади за згодою сторін, проте остаточний розрахунок при звільненні з нею проведений не був.

Вказувала, що з березня 2013 року по день звільнення вона не отримувала заробітну плату, оскільки відповідач зазначала про складне економічне становище і постійно відкладала погашення заборгованості по заробітній платі. 14 жовтня 2014 року відповідач погасила заборгованість лише по компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, інші розрахунки проведені не були, а тому вона вимушена звернутися до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в розмірі 22 538 грн 85 коп. без утримання податків та інших обов'язкових внесків, компенсацію втрати частини заробітку в розмірі 13 877 грн 19 коп., на відшкодування моральної шкоди - 2 000 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 09 лютого

2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення компенсації середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 44 553 грн 60 коп., ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року просила залишити без змін.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, оскільки відсутні докази порушення відповідачем законодавства про оплату праці в частині невиплати позивачі заробітної плати та остаточного розрахунку при її звільненні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що обов'язок доказування щодо виплати заробітної плати покладено на роботодавця, а тому враховуючи ненадання останнім доказів виплати заробітної плати позивачу з березня 2013 року по червень 2014 року підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, компенсації втрати частини заробітку та відшкодування моральної шкоди. Вимоги про стягнення середнього заробітку за затримки розрахунку суд вважав такими, що заявлені ОСОБА_3 поза межами строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Колегія суддів не може повністю погодитися із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами встановлено, що з 01 березня 2013 року ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_4, перебуваючи на посаді фінансового директора із заробітною платою в розмірі 1 400 грн на місяць. 10 червня 2014 року була переведена на посаду менеджера з роздрібної торгівлі продовольчими товарами.

27 червня 2014 року ОСОБА_3 була звільнена з займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, судом апеляційної інстанції було помилково зазначено про пропуск позивачем строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду із даними вимогами.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним, що узгоджується із рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 та постановою Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15.

Враховуючи, що фактичний розрахунок з позивачем проведений не був, висновок суду апеляційної інстанції про пропуск тримісячного строку звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є безпідставним.

В інших частинах рішення апеляційного суду не оскаржувалось, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядалось судом касаційної інстанції.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно встановив фактичні обставини справи, а тому оскаржуване рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, з підстав передбачених

ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати, направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Т.О.Писана

О.В. Попович