Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1,

при секретарі: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 у жовтні 2014 р.

Просила:

-визнати за позивачем і відповідачем ідеальні частки в спірному майні без реального його поділу та залишити це майно в їх спільній сумісній частковій власності;

-визнати за ОСОБА_3 право спільної сумісної власності ? частки житлового будинку, А, А1, А2 (загальною площею 140,4 кв. м, житлова площа 59,6 кв. м, три кімнати) після реконструкції із добудовою та влаштуванням житлової мансарди, що знаходиться за адресою: вул. Плеханова, буд. № 50 у м. Ужгороді, з усіма наявними надвірними господарськими будівлями та спорудами;

-визнати за ОСОБА_3 право спільної сумісної власності ? частки земельної ділянки площею 0,0662 га. (цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), що розташована за адресою: вул. Плеханова, буд. № 50, у м. Ужгороді.

На обґрунтування зазначала, що в період шлюбу та до моменту фактичного припинення шлюбних відносин за спільні кошти родини було придбано за договором обміну вказаний житловий будинок і приватизовано відповідну земельну ділянку площею 0.0662 га, проте документи на майно оформлені на відповідача. Вважає, що будинок і земельна ділянка є обєктами спільної сумісної власності подружжя, а частки сторін є рівними.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року (з урахування ухвали цього ж суду від 26.04.2016 р.) позов задоволено: поділено майно, що є спільною сумісною власністю, виділивши ОСОБА_3 нерухомого майна ? частки житлового будинку загальною площею 140.4 кв. м, житлова 59.6 кв. м, три кімнати, після реконструкції із добудовою та влаштування житлової мансарди за адресою: вул. Плеханова, буд. 50, у м. Ужгороді Закарпатської області. Визнано за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на ? частки земельної ділянки загальною площею 0.0662 га (цільове призначення (використання) земельної ділянки 1.8: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) за адресою: вул. Плеханова, буд. 50, у м. Ужгороді Закарпатської області, з усіма наявними надвірними господарськими будівлями та спорудами (а.с.20-22, 34-35).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 18.01.2017 р. у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено (а.с.73-74).

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року та ухвалити нове про відмову в позові. Доводить про невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указує на відсутність підстав для визнання спірного майна обєктом спільної сумісної власності подружжя і недоведеність факту, що спірне майно набуте за спільні кошти подружжя або внаслідок спільної праці (а.с.77-78).

У письмових запереченнях представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 не визнав скарги як необґрунтованої і просить залишити рішення суду без змін (а.с.97-101).

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні будинок і земельна ділянка є спільною майном подружжя і таке підлягає поділу.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Установлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.07.2013 р. шлюб між сторонами, який був укладений 17.10.1987 р., розірвано (а.с.8).

31 травня 2000 р. між ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_2 було укладено договір обміну (а.с.9), за яким ОСОБА_5, ОСОБА_6 обміняли, без доплати, належний їм житловий будинок у м. Ужгороді, вул. Плеханова, 50, на належну ОСОБА_2 квартиру в м. Ужгороді, вул. Заньковецької, 36/21.

Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0662 га, що знаходиться по вул. Плеханова, 50, у м. Ужгороді, передана у приватну власність (в порядку приватизації) ОСОБА_2, якому 07.07.2009 р. видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 433881 (а.с.12-13).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 21.12.2011 р. (а.с.10-11), житловий будинок, А, А1, А2, після реконструкції з добудовою та влаштування житлової мансарди по вул. Плеханова, 50, у м. Ужгороді зареєстрований як приватна власність ОСОБА_2 у цілому.

Жоден із указаних правовстановлюючих документів ОСОБА_3 не оспорений, а твердження останньої про те, що і будинок, і земельна ділянка були придбані за спільні кошти подружжя є припущенням.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності подружжя визначається такими чинниками як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Отже, в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Наведене узгоджується із правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17.

Квартира, яка була предметом обміну на будинок, належала ОСОБА_2 (відповідачу) на праві особистої власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 06 травня 2000 р., виданим на підставі довідки ЖБК «Ювілейний» від 06 травня 2000 р. про те, що кооперативна квартира АДРЕСА_1 площею 42,9 кв. м (дві кімнати) в сумі 5436 карб. за цінами 1971 р. виплачена повністю.

За приписами ч.1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із роз'яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вбачається, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Проте, для застосування передбачених зазначеною статтею правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об'єкту.

Із договору обміну від 31.05.2000 р. видно, що предметом обміну на квартиру був цегляний двокімнатний будинок (під літ. А) загальною площею 42.9 кв. м (житлова 27.3 кв. м) вартістю 4332 грн., а свідоцтво про право власності було видане ОСОБА_2 на трикімнатний житловий будинок (під літ. А, А1, А2) загальною площею 140,4 кв. м (житлова 59.6 кв. м).

При цьому сторони мають довести, за які кошти було придбане або добудоване майно, джерело походження цих коштів, мету придбання майна, час, коли це було зроблено та вклад кожного з подружжя у придбанні майна або його створенні.

За фактичних обставин визначальним моментом у спорі є належність спірного майна до обєктів спільної сумісної власності подружжя, однак позивачкою така вимога не заявлялася.

Твердження ОСОБА_3 і висновок суду першої інстанції, який базується виключно на доводах позовної заяви, про те, що спірні житловий будинок і земельна ділянка належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбані за час шлюбу та за спільні кошти, є передчасними та ґрунтуються на припущеннях.

Окрім того, суд першої інстанції у порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України) вийшов за межі заявлених вимог, оскільки ОСОБА_3 просила визнати за сторонами ідеальні частки без реального поділу, а саме: право спільної сумісної власності ? частки будинку та земельної ділянки (що саме по собі є несумісним), а суд поділив майно, виділивши позивачці ? частку житлового будинку, та (з урахування ухвали від 26.04.2016 р.) визнав за нею право спільної часткової власності на ? частки земельної ділянки.

За правилами ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню як незаконне та необґрунтоване, а в позові належить відмовити за недоведеністю вимог.

Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України понесені відповідачем і документально підтверджені судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) в сумі 1100 грн. необхідно покласти на позивачку та присудити відповідачу.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 212, 213, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1, п.4, ч.3, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2015 р. скасувати.

3.У позові ОСОБА_3 відмовити.

4.Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1100 грн. у відшкодування судових витрат.

5.Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: