АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Провадження № 22-ц/796/7990/2017 Доповідач: Шебуєва В.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_2, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Укршахтогідрозахист» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Укршахтогідрозахист» (далі - ДП «Укршахтогідрозахист») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити: стягнути з ДП «Укршахтогідрозахист» на її користь cередній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16 994,91 грн., компенсацію втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 2 780,27 грн. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у зв'язку із пропуском строку на звернення до суду. Суд неправильно застосував положення ст. 233 КЗпП України, не врахував рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 та від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 31 березня 2016 року рішення Святошинського районного суду м.Києва від 11 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року касаційну скаргу ДП «Укршахтгідрозахист» відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 31 травня 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання ОСОБА_2 та її представник не з'явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Представник ДП «Укршатхгідрозахист» вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові ОСОБА_2 з інших підстав.

Вислухавши пояснення представника ДП «Укршатхгідрозахист», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що Наказом від 04 червня 2015 року № 87-к ОСОБА_2 було звільнено з посади машиніста насосних установок третього розряду водовідливного комплексу шахти «Центральна» ДП «Укршахтгідрозахист» відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку.

Згідно з довідкою № 9 від 28 вересня 2015 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 складала 2901,58 грн. За останні два календарні місяці, що передували звільненню, заробітна плата ОСОБА_2 складала 487,07 грн. за 18 відпрацьованих днів. Середньоденна заробітна плата становила 138,17 грн.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, зазначила, що при звільненні з нею не було проведено повного розрахунку, а тому вона просила стягнути з ДП «Укршахтгідрозахист» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16994,91 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 2780,27 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою пропущено тримісячний строк звернення до суду за захистом своїх трудових прав, визначений ст. 233 КЗпП України, вказавши, що даний строк для позивачки розпочався в день звільнення з роботи 04 червня 2015 року та закінчився 04 вересня 2015 року, проте остання звернулась до суду з позовом лише в листопаді 2015 року.

Разом з тим суд не звернув уваги на те, що відмова у задоволенні позову з підстав пропуску строків звернення до суду може мати місце лише у випадку їх доведеності. Рішення суду першої інстанції не містить висновків суду щодо доведеності законності заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, а тому не може вважатися законним та обґрунтованим.

З'ясувавши обставини справи, враховуючи висновки Верховного Суду України в даній справі, викладені в постанові від 31 травня 2017 року, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ДП «Укршахтгідрозахист» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовано відносини з приводу підстав звільнення від відповідальності за незаконність дій відносно працівника, на ці правовідносини поширюються положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна та невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закон України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення визначає Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Згідно зі статтею 1 цього Закону період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року N 405/2014 (Указ N 405/2014) та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року N 405/2014 (Указ N 405/214).

Розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року N 1085-р (Перелік N 1085-р) та від 2 грудня 2015 року N 1275-р (Перелік N 1275-р) затверджено перелік населених пунктів, де здійснювалась антитерористична операція, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та які розташовані на лінії зіткнення.

До цього переліку, зокрема, належать м. Антрацит і м. Макіївка.

Висновком Торгово-промислової палати України від 08 серпня 2016 року № 877/05.0-4 засвідчено настання обставин непереборної сили (акти тероризму на території Донецької області м.Макіївка) з 01 серпня 2014 року для ДП «Укршахтгідрозахист».

Також, ДП «Укршахтгідрозахист» відноситься до неприбуткових підприємств та фінансується з державного бюджету.

Згідно із статтею 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», Постановою Правління НБУ «Про призупинення здійснення фінансових операцій» від 06 серпня 2014 року № 466 було призупинено казначейське обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коптів та інших клієнтів на території, яка не контролюється українською владою.

З огляду на наведене вище затримка виплати ОСОБА_2 належних їй при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини ДП «Укршахтгідрозахист».

Відповідно, у суду відсутні підстави для стягнення з ДП «Укршахтгідрозахист» на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її випати.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» зазначена компенсація здійснюється підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Згідно з ст. 2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 7 Закону передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Отже, право на звернення до суду із позовом про стягнення сум компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати згідно із Законом пов'язане з відмовою роботодавця від виплати такої компенсації.

В матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_2 до ДП «Укршахтгідрозахист» із вимогою щодо випалит їх компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, та відмови ДП «Укршахтгідрозахист» у здійснити таку виплату.

Відповідно, вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати є передчасними.

Враховуючи, що в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити за безпідставністю. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Укршахтогідрозахист» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді