Справа № 139/927/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

29 листопада 2017 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої судді Тучинської Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1,

та секретаря судового засідання Хонькович Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору позики (розписка) від 13 серпня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_3 позичив у позивача 15 тисяч гривень, які зобов`язувався повернути до 25 серпня 2017 року. Свого зобов`язання ОСОБА_3 належним чином не виконав.

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 19 жовтня 2017 року звернувся до суду з позовом та просив стягнути з ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 15 тисяч гривень.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Суду додатково пояснив, що з моменту настання строку повернення боргу відповідач уникає контактів з позивачем, а тому той позбавлений можливості в законний спосіб у позасудовому порядку захистити свої права. Одночасно представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивач судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу.

Відповідач ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленим про судові засідання, призначені на 13 та 29 листопада 2017 року до суду не зявився і не повідомив про причину своєї неявки.

Так, судову повістку на 13 листопада 2017 року, направлену за зареєстрованим місцем проживання відповідача (а.с. 12), отримала мати відповідача (а.с. 15). Судова повістка на 29 листопада 2017 року повернулася до суду без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання (а.с. 22). Враховуючи п. 99 Правил надання послуг поштового звязку, ч. 5 ст. 74 ЦПК України, повістка на 29 листопада 2017 року вважається врученою відповідачу належним чином.

У разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Судом на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України ухвалено провести заочний розгляд справи.

Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані позивачем докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є законними та обгрунтовними, а тому підлягають до задоволення, виходячи з наступного:

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

При цьому, згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Така особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Такого висновку дійшов і Верховний Суд України у своїй постанові від 24 лютого 2016 року у справі N 6-50цс16, яка відповідно до вимог абзацу 2 частини 1 ст 360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування судами загальної юриздикції.

Так, розпискою (а.с. 3, 24) позивач ствердив суду, що 13 серпня 2017 року відповідач ОСОБА_3 позичив у нього суму коштів у розмірі 15 тисяч гривень. Отриману суму коштів відповідач зобовязувався повернути до 25 серпня 2017 року.

Як стверджує представник позивача зобовязання ОСОБА_3 на даний час не виконано.

Із відомостей, викладених у позовній заяві, а також з наявності у позивача оригіналу боргової розписки (а.с. 24) слідує, що ОСОБА_3 не повернув своєчасно і у повному обсязі до сьогоднішнього дня позикодавцю суму позики.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Таким чином у судовому засіданні доведено, що саме ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 15 тисяч гривень і по даний час не виконав своє зобовязання по поверненню боргу, а тому позов підлягає до повного задоволення.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні з цим позовом до суду ОСОБА_2 сплатив 640 гривень судового збору (а.с. 1). Таким чином, 640 гривень судових витрат підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги (ч. 1 ст. 84 ЦПК України).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений відповідним законом.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження статусу фахівця у галузі права представник позивача подав диплом магістра про здобуття кваліфікації юриста за спеціальністю «правознавство» (а.с. 26); на ствердження оплати витрат на правову допомогу в розмірі 2 тисячі гривень представник позивача надав квитанцію до прибуткового касового ордера № 434 від 04.10.2017 (а.с. 25). Однак, стороною позивача не надано договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі виконаних робіт. Крім того, представник позивача заявив, що представляє інтереси позивача в суді на підставі довіреності (а.с. 8), а договір про надання правової допомоги було укладено з юридичною консультацією, а не з ним особисто. Доказів про трудові відносини з юридичною консультацією представник позивача суду не надав. З огляду на викладене у суду відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, оскільки така обставина не доведена належними доказами.

Керуючись ст.ст. 386, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 79, ч. 1 ст. 88, ст.ст. 212, 213, 215, 224, 226, ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити. Стягнути із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого та проживаючого у ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії АВ № 919760, виданий 30 жовтня 2010 року, ідентифікаційний № НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, 15 (п'ятнадцять) тисяч гривень боргу за договором позики, а також судові витрати в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Мурованокуриловецький районний суд.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: ______________