АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 642/24/14-ц Головуючий І інстанції Клименко О.І. Провадження: 22-ц/790/741/17 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів Овсяннікової А.І., Коваленко І.П.,

за участю секретарів Котлярової М.Ю., Кравченко О.О.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

У січні 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 19.08.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 490084637, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 67 067,19 доларів США. Умовами зазначеного договору передбачено, що ОСОБА_2 зобов'язалась в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші платежі в сумі, сроки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. У зв'язку з тим, що боржником були порушені вказані умови повернення кредиту, станом на 10.12.2013 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 457 419,31 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 457 057,96 грн., заборгованість за відсотками 214 316,71 грн., заборгованість за пенею 1 786 044,64 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 490084637 від 19.08.2008 року, укладеним між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2, 19.08.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 490084637-П, відповідно до якого ОСОБА_1 поручився за виконання ОСОБА_2 її зобов'язань за вищевказаним кредитним договором.

Просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 457 419,31 грн. та суму сплачених судових витрат.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 17.02.2014 року позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк», заборгованість за кредитним договором № 490084637 від 19.08.2008 року у розмірі 2 457 419,31 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позову, посилаючись на неповне зясування судом всіх обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції при ухвалені оскарженого рішення не застосував до спірних правовідносин положення ч.4 ст.559 ЦК України, щодо строку пред»явлення вимоги до поручителя. Відповідно до рішення Третейського суду від 13.04.2010 року з ОСОБА_2 було стягнуто суму заборгованості за кредитним договором та виконавчий лист по вказаному рішенню предявлений до виконання. Дана обставина є підставою для зміни строку виконання основного зобовязання. Вказані факти не були враховані судом першої інстанції. Також, вважає, що судом безпідставно до спірних правовідносин не було засновано положення ст. 551 ЦК України та зменшено розмір неустойки.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.303 ЦК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

По справі встановлено, що 19.08.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 490084637, відповідно до умов якого банк надав останній кредит в розмірі 67 067,19 доларів США зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 18,5% річних та з кінцевим терміном повернення кредиту 19.08.2015 року. Умовами зазначеного кредитного договору передбачено, що ОСОБА_2 зобов'язалась у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом.

Згідно п. 3 зазначеного кредитного договору, позичальник зобов'язався в порядку та на умовах, що визначені даним Договором, повертати кредит, виплачувати Банку проценти за користування кредитом, сплачувати комісії за дії Банка, які вчиняються на користь позичальника, сплачувати неустойки та інші передбачені Договором платежі та виконувати обов'язки, що передбачені Договором.

ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором від 19.08.2008 року у встановлений термін не виконала, у зв'язку з чим, відповідно до довідки про розрахунок заборгованості за кредитним договором № 490084637 від 19.08.2008 року у останної утворилась заборгованість станом на 10.12.2013 року у розмірі 2 457 419,31 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 457 057,96 грн., заборгованість за відсотками 214 316,71 грн., заборгованість за пенею 178 6044,64 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 490084637 від 19.08.2008 року, укладеним між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2, 19.08.2008 року між ЗАТ Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 490084637-П, відповідно до якого ОСОБА_1 поручився за виконання ОСОБА_2 її зобов'язань за вищевказаним кредитним договором.

Згідно п. 3.1. договору поруки № 490084637-П від 19.08.2008 року, поручитель відповідає по зобов'язаннях за вищезазначеним кредитним договором перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник.

Відповідно до п. 3.2. договору поруки, передбачена п. 3.1 цього Договору відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо Боржник допустить прострочення виконання будь-якого з обов'язків, зазначених у п. 2.1 цього Договору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.526,530, 543, 629 ЦК України та з того, що в порушення умов кредитного договору № 490084637 від 19.08.2008 року та договору поруки №490084637-П від 19.08.2008 р., відповідачем не виконувались зобов'язання щодо погашення суми кредиту та сплати процентів за його користування в строки та розмірі, визначені договорами.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції в частині стягненої суми пені не

погоджується з таких підстав.

Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобовязання. Обсяг зобовязань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до п.3.2 договору поруки відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустив прострочення виконання будь якого з обовязків, зазначених у п.2.1 цього договору, а саме: обовязок повернути банку кредит рівними частинами, у терміни, визначені основним договором та додатком №1 до основного договору, але в будь якому випадку не пізніше 19.08.2015 року; обовязок щомісяця сплачувати банку проценти за користування кредитом у терміни, визначені основним договором та додатком №1 до основного договору; обовязок у випадку предявлення відповідно вимоги достроково, у строк не пізніше 10 днів повернути банку кредит та обовязок сплатити банку неустойку.

Відповідно до вимог ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений термін відповідно до умов договору.

Відповідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено говором поруки.

Посилання апелянта на той факт, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, у відповідності до вимог ч.4 ст.559 ЦК України, який стосується поручителя, є безпідставним.

Статтею 559 ч. 4 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до п.5.1 договору поруки поручитель підтвердив, що він повністю ознайомлений з умовами основного договору та обовязками боржника за ним.

Пунктом 11.3 кредитного договору передбачено збільшення строку позовної давності до 50 років.

Отже, враховуючи, вказані умови кредитного договору та договору поруки застосування шестимісячного строку для предявлення вимоги до поручителя до спірних правовідносин не може мати місце. У звязку з чим відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 490084637 від 19.08.2008 року сума заборгованості становить 2 457 419,31 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 457 057,96 грн., заборгованість за відсотками 214 316,71 грн., заборгованість за пенею 1 786 044,64 грн.

Згідно ст. 548 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно п. 3.2 Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013, вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3 ЦК України, ч. 3 ст. 509 ЦК України та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Також, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

З огляду на наведене, з урахуванням обставин справи, що мають істотне значення, колегія суддів вважає за можливе, застосувавши ст.ст. 549, ч.3 551 ЦК України, ухвалити в цій частині рішення про зменшення розміру неустойки, а саме до 457 057 грн.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, висновки суду в частині стягнення неустойки пені в розмірі 1 786 044, 64 грн. не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права і підлягає зміні із зменшенням неустойки до 2457 057 грн.

Підстави для скасування рішення в іншій частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 17 лютого 2014 року змінити, зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_1 пені з 1 786 044, 64 грн. до 457 057,00 грн.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 17 лютого 2014 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді