Справа № 487/4376/17
Провадження № 2/487/2257/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

07.11.2017 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого - судді Біцюк А. В., за участю секретаря Попович В. Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

21 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просить здійснити поділ майна подружжя, що є обєктом спільної сумісної власності, а саме виділити їй у власність ? квартири №25, що розташована в місті Миколаєві по вул.. Кузнецькій 56А; виділити їй у власність ? гаражу, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул.. Кузнецька 56-а, гараж 1; виділити їй у власність в рахунок поділу майна - 50% майна товариства з обмеженою відповідальністю торгівельної компанії «АТОЛЛ-К».

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.03.2012 року і по теперішній час. За час шлюбу вони придбали майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та складається з: квартири №25, що розташована в місті Миколаєві по вул.. Кузнецькій 56А; гаражу, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул.. Кузнецька 56-а, гараж 1; також відповідачем внесено до статутного фонду підприємства ТзОВ «АТОЛЛ-К» 100 000 грн. Угоди про добровільний поділ майна на даний час між ними не досягнуто, що і стало підставою звернення до суду із зазначеним позовом.

До судового засідання позивачка не зявилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник позивачки до судового засідання позивачка не зявилася, надала суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі.

Відповідач до судового засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі у відсутності відповідача, на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Також, суд враховує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:1) час набуття такого майна,2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року №6-38цс15.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Вимогами ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Судом під час розгляду справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 березня 2012 року, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб, що видане Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 24.03.2012 року, актовий запис №120. На даний час шлюб між сторонами не розірвано.

Також, судом встановлено, що в період зареєстрованого шлюбу 24 березня 2012 року, за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано наступне майно, в тому числі і станом на теперішній час:

- квартира №25, що розташована за адресою: м. Миколаїв, вул.. Скороходова, будинок №56-А на підставі Договору купівлі продажу від 19.09.2013 року;

- гараж, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул.. Кузнецька 56-а, гараж 1 на підставі Договору купівлі продажу гаражу від 26 квітня 2016 року.

Також, під час розгляду справи суду надані відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 48), згідно якого гараж за адресою: м. Миколаїв, вул.. Скороходова 56-а, гараж 1 зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, серія та номер 338, виданий 26.04.2016 року, видавник: ОСОБА_3, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу; квартира 25 за адресою: м. Миколаїв, вул.. Скороходова 56-а зареєстрована ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу квартири, серія та номер 1782, виданий 19.09.2013 року, видавник: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Відповідно до вимог ст.ст. 70-71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

В судовому засіданні не встановлено домовленості між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна подружжя та погодження суми компенсації.

З огляду на викладене, та те, що спірні обєкти нерухомості придбані під час шлюбу, домовленості між сторонами щодо їх поділу та розміру компенсації не досягнуто, враховуючи рівність часток у праві спільної сумісної власності, суд вважає обґрунтованими вимоги про визнання даного майна об'єктами спільної сумісної власності подружжя та визнає за кожним із них права власності на ідеальні частки у даному майні в порядку поділу майна, враховуючи і межі позовних вимог з даного питання.

При цьому суд зазначає, що відповідно до роз'яснень, що містяться у п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи.

Також, згідно висновків, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, судвизнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України.

На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем право власності на 1/2 частину квартири №25, що розташована в місті Миколаєві по вул. Кузнецькій (Скороходова) 56А та на 1/2 частину гаражу, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул.. Кузнецька 56-А, гараж 1 в порядку поділу майна подружжя, зазначаючи, що ці вимоги є обґрунтованими та доведеними і не спростованими відповідачем в судовому засіданні. Поділ майна подружжя в даному вигляді не перешкоджає сторонам по справі в подальшому добровільно визначити порядок користування майном, або про поділ майна в натурі, або з виплатою компенсації.

Вирішуючи вимоги позивача щодо виділення їй у власність в рахунок поділу майна - 50% майна товариства з обмеженою відповідальністю торгівельної компанії «АТОЛЛ-К», суд дійшов висновку, що у задоволенні цих вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Відносини щодо майна господарського товариства, регулюються нормами Цивільного Кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про господарські товариства».

За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно зі ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Кошти, які вносяться до статутного капіталу господарського товариства стають власністю саме господарського товариства. В той же час, членом такого товариства або акціонером (залежно від організаційно-правової форми) стає лише хтось один із подружжя. Законодавство щодо господарського товариства визначає, що право на дивіденди і на частку у статутному капіталі та майні товариства має лише той, хто є його учасником або акціонером.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при вирішенні питання про поділ майна у вигляді акцій, частки (паю, долі) у фондах корпоративних господарських організацій судам слід виходити з того, що питання їх поділу вирішується залежно від виду юридичної особи, організаційно-правової форми її діяльності, характеру правовідносин подружжя з цим суб'єктом. Зокрема, згідно із цією постановою до спільного майна подружжя належать лише акції, а частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю та майно приватного підприємства не вважаються їх спільною власністю. Таким чином, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю торгівельної компанії «АТОЛЛ-К» не є спільною сумісною власністю сторін, а отже поділу не підлягає.

Такі розяснення містяться в п. 29 Постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» про те, що відповідно до статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Така ж правова позиція висловлена Верховним судом України 03.07.2013р. у справі №6-61цс13.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог щодо поділу майна ТзОВ «АТОЛЛ-К» слід відмовити, оскільки зазначене майно не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1332,56 грн. (133 256/183 256 х 1832,56).

Керуючись ст.ст. 10,11,60,169, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку розподілу майна подружжя право власності на1/2 частину квартири №25, що розташована в місті Миколаєві по вул. Кузнецькій (Скороходова) 56А та на 1/2 частину гаражу, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул.. Кузнецька 56-А, гараж 1.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1332 (одна тисяча триста тридцять дві) гривні 56 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду позивачем подається протягом десяти днів з дня отримання його копії до Апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва.

Суддя: А. В. Біцюк