АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]
11 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді: Мазурик О.Ф.,
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
секретаря: Синявського Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -
В С Т А Н О В И Л А:
В березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.01.2014 між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 85 000 доларів США. ОСОБА_2 умови договору не виконала та отримані в позику кошти не повернула.
Позивачка, посилаючись на те, що під час укладання договору позики ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з ОСОБА_3, який давав згоду на укладення договору та отримання грошових коштів в позику, просила солідарно стягнути з відповідачів суму боргу за договором позики у розмірі 118 000,00 доларів США.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 3 122 280,00 грн. та судовий збір в розмірі 6 890 грн.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено.

Також відмовлено у стягненні витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що відповідач ОСОБА_3 у відповідності до ст. 65 СК України несе спільний обов'язок з ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів за договором позики, а тому рішення суду першої інстанції в частині відмови солідарного стягнення боргу з обох відповідачів є необґрунтованим.

Також вважала необґрунтованим висновок суду щодо відмови в стягненні витрат на правову допомогу, оскільки в матеріалах справи наявна квитанція про оплату послуг з надання правової допомоги та акт виконаних робіт

Крім цього вказувала на те, що судом в мотивувальній частині рішення безпідставно зазначено про розрахунок суми боргу у розмірі 16 708,63 грн., який не має відношення до даної справи.

За вказаних обставин просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідачі, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи у відповідності до ч. 6 ст. 74 ЦПК України, в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що 01 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позивачем надано ОСОБА_2 позику, яка виражена грошовими коштами, а остання зобов'язалася повернути таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) з урахуванням процентів визначених цим Договором та у визначений цим Договором термін.

Пунктом 1.2. Договору позики передбачено, що позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 85 000 доларів США із зобов'язанням повернути таку ж саму суму та проценти за користування нею до 01 січня 2015 року включно.

Проценти за користування грошовими коштами складають 3% річних щомісяця від загальної суми позики (п. 1.3. Договору позики).

У зв'язку з неповерненням позики в повному обсязіз 24 грудня 2014 між позивачкою та ОСОБА_2 термін дії договору позики було продовжено на 2015 рік.

Станом на 31.12.2015 позика у повному обсязі повернута не була. Загальна сума заборгованості складає 118 000 доларів США, з яких: 80 000 доларів США - основна сума боргу; 18 800 доларів США - сума відсотків за 2014 рік; 19 200 доларів США - сума відсотків за 2015 рік.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Суд першої інстанції, встановивши факт невиконання ОСОБА_2 своїх грошових зобов'язань за договором позики дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду, вважає його законним, обґрунтованим і таким, що відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

При цьому суд першої інстанції правомірно виходив з того, що відсутні правові підстави для солідарного стягнення боргу за договором позики.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині солідарного стягнення, суд першої інстанції виходив з того, що договір позики укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Суд також дійшов висновку, що позивачкою у відповідності до вимог закону не доведено, що отримані за договором позики кошти були використані на потреби сім'ї.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що відповідачі є подружжям. Договір позики між нею та ОСОБА_2 укладався в інтересах сім'ї відповідачів, за згодою чоловіка ОСОБА_3, який був присутній при укладенні договору і при передачі грошей в позику.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивачкою, у відповідності до вимог, передбачених ст. 10, 57-60 ЦПК України, не надано суду доказів, що отримані ОСОБА_2 грошові кошти в позику були витрачені в інтересах сім'ї.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що кошти передані ОСОБА_2 в позику для здійснення підприємницької діяльності.

Ураховуючи викладене, а також те, що відповідач ОСОБА_3 не є стороною договору позики, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо солідарного стягнення боргу.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 частково повертав кошти за договором позики та його підписи містяться на самому договорі позики щодо часткового повернення грошових коштів не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки виконання зобов'язання іншою особою не є підставою для солідарного стягнення боргу.

Натомість колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом безпідставно зазначено в оскаржуваному рішенні про розрахунок на суму 16 708,63 грн., який не стосується даної справи. Проте, така описка суду не призвела до неправильного вирішення спору.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в повному обсязі з'ясував обставини, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та дав належну оцінку згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків та дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, заявлених до боржника ОСОБА_2

Разом з цим судова колегія не може погодитися з висновком суду щодо відсутності правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було надано до суду мотивованого розрахунку понесених витрат відповідно. Крім того, судом зазначено, що позивачем не надано доказів сплати, вказаної у розрахунку, суми понесеної як витрати на правову допомогу.

Проте, колегія суддів погодитись з такими висновками суду не може, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_1 надано до суду першої інстанції Договір № 10/02/16 про надання правової допомоги від 10.02.2016, розрахунок витрат на правову допомогу у формі порівняльної таблиці станом на 20.12.2016, Акт про надання юридичних послуг та виконаної роботи щодо Договору № 10/02/16 про надання правової допомоги та квитанцію № 284852 від 10.02.2016, в якій зазначено про вартість та оплату послуги на суму 27 000 грн. (а.с. 9, 11, 84, 85).

Однак, відмовляючи в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, не в повному обсязі дослідив матеріали справи, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку при вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В розрахунку витрат на правову допомогу ОСОБА_1 у даній справі представником позивачки ОСОБА_4 наведено розрахунок витрат з надання юридичних послуг. В розрахунку зазначено, що адвокатом ОСОБА_4 надано юридичні послуги, а саме з надання консультації по питання щодо стягнення боргу за договором позики, складання позовної заяви, складання заяви про забезпечення позову 16.02.2016, подання позовної заяви, підготування та подання адвокатського запиту, складання заяви про забезпечення позову 18.05.2016, подання заяви про забезпечення позову. Адвокатом на дні послуги було витрачено 38 годин. В розрахунку компенсації витрат на правову допомогу також зазначено, що надання послуги за 1 годину оплачується у розмірі 551,20 грн. та в загальному розмірі становить 19 350 грн.

В розрахунку витрат на правову допомогу також зазначено про участь адвоката ОСОБА_4 в судових засіданнях, загальний час яких складає 14 годин.

Однак, як вбачається з журналу судового засідання від 22.04.2016 судове засідання, в якому приймав участь ОСОБА_4 як представник позивачки, тривало 2 хвилини з 11:53 до 11:55 години. 18 травня 2016 року судове засідання тривало 9 хвилин з 16:04 до 16:13 години. 04.10.2016 судове засідання тривало 33 хвилини з 14:00 до 15:03 години. 20.12.2016 судове засідання тривало 4 хвилини з 15:33 до 15:37 години. Отже, загальний час судових засідань, в яких приймав участь представник позивачки -ОСОБА_4 становить 48 хвилин.

Ураховуючи наведені обставини, а також беручи до уваги положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», колегія суддів вважає, що розмір витрат, виходячи з обсягу виконаної роботи, зазначеному в розрахунку та акті виконаних робіт складає 19 812,73 грн. (19350+18,38+82,68+319+42,67).

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що понесені позивачкою витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_2 у розмірі 19 812,73 грн.

Вищезазначене дає суду апеляційної інстанції підстави для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 19 812 (дев'ятнадцять тисяч вісімсот дванадцять) грн. 73 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/2903/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7160/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Галась І.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.