РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2017 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Заярного А.М.,

за участі: секретаря Буга Р.М.,

представників відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю,

ВСТАНОВИВ:

12.04.2017 позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з цим позовом до ОСОБА_5 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю.

13.04.2017 ухвалою судді Верніка В.М. вказана позовна заява залишена без руху та надано термін на усунення недоліків.

11.05.2017 ухвалою судді Верніка В.М. відкрито провадження у справі.

23.08.2017 ухвалою суду частково задоволено заяву представника відповідача та відведено суддю Верніка В.М. від розгляду вказаної справи.

28.08.2017 згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями новим суддею визначений суддя Заярний А.М.

21.09.2017 ухвалою суду визнано явку позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та/або представника позивачів в судове засідання обовязковою. Розяснено, що у разі неявки в судове засідання зазначених осіб, справа буде вирішена на підставі наявних доказів.

Позивачі звернулися до суду з позовними вимогами, які неодноразово уточнювали під час розгляду справи, надавши відповідні заяви, останній раз 15.05.2017 року, в якій просили встановити порядок користування квартирою №6 по провулку Гвардійський, 13 у м. Жмеринці, у користування позивачів виділити житлову кімнату площею 17,1 кв. м, що максимально відповідає їхній частці у праві власності на квартиру, а також кладову 6,6 кв. м, оскільки доступ до неї може здійснюватися лише з кімнати 17,1 кв. м; в загальному користуванні залишити всі інші приміщення, крім трьох кімнат та кладової. Якщо суд визнає, що такий порядок користування квартирою не є справедливим стосовно всіх осіб, просили визначити інший, справедливий порядок, за яким буде чітко врегульовано спільне користування вищезазначеною квартирою, але з виділенням користування позивачів щонайменше однієї житлової кімнати. Стягнути з відповідача на користь позивач ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору (а.с.40-43).

Позовні вимоги обґрунтували тим, що позивач ОСОБА_3 є власником 4/12 квартири АДРЕСА_1 (1/4 частка підтверджується технічним паспортом, 1/12 частка підтверджується свідоцтвом про право на спадщину). Позивач ОСОБА_4 є власником 1/12 цієї ж квартири згідно свідоцтва про право на спадщину. Позивач ОСОБА_3 не має у своїй власності житлового майна та мешкає у квартирі матері. Судом йому визначено частку 1/6 у квартирі матері за адресою АДРЕСА_2, однак права не оформлено. Позивач ОСОБА_4, являючись власником 1/12 частки у квартирою №6 по провулку Гвардійський, 13 у м. Жмеринці має намір передати її на користь позивача ОСОБА_3 у майбутньому. Сукупно їх частка становить 5/12 цієї квартири. Мотивуючи тим, що позивач ОСОБА_3 має намір переїзду на проживання на своїй частці у вищезазначеній квартирі у м. Жмеринці, однак позивачі і відповідачка ОСОБА_5 перебувають у неприязних стосунках і не спілкуються, за винятком листування у судових справах, тому, досягнути згоди у позасудовому порядку щодо користування спільною квартирою у м. Жмеринці, вони не можуть, тому необхідно встановити чіткий порядок користування вказаною квартирою. Зазначили, що раніше позивачі пропонували відповідачці ОСОБА_5 здійснити обмін належними їм частками у спадковому майні (квартири в м. Жмеринціц, в м. Києві, земельної ділянки на території Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області, автомобіля марки «Мазда 6», підприємств ТОВ «Таурус», ТОВ «Спецпродторг ММ»). Пропонувалось, що позивачі уступають свою частку відповідачу в квартирі АДРЕСА_3, а вона їм свою частку у іншому, вищезазначеному спадковому майні. Однак, відповідач ОСОБА_5 згоди не надала.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявились, надавши на електрону адресу суду заяву, в якій просили розгляд справи провести у її відсутність, у звязку з неможливістю бути присутніми у судовому засіданні внаслідок робочої завантаженості.

Представник відповідача ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на надані заперечення проти позову. Зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими. Позивачі належним чином не зареєстрували свої права на частки спадкового майна після смерті ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_4. Відсутні данні, що позивач ОСОБА_4 надала добровільну згоду на те, що б її частка майна була приєднана до частки позивача ОСОБА_3. Крім того відсутні відомості, що позивач ОСОБА_3 є представником позивача ОСОБА_4. Судовий збір сплачений не кожним з позивачів окремим документом, а одним позивачем ОСОБА_3. Поділ нерухомого майна як правило проводиться судом на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи. Позивачами не доведено, що в будь-якій спосіб відповідач створює перешкоди позивачам щодо добровільного поділу або користування спірною квартирою, позивачі не довели, що вирішення спору поза межами судового розгляду завдяки діям з боку відповідача є неможливим. Зазначив, що позивачі в обґрунтування своїх позовних вимог зобовязані були, однак не надали свої пропозиції щодо порядку користування приміщеннями, які перебувають у спільній власності у даній квартирі кухнею, туалетом та засобами енергозабезпечення квартири, електроносіями. На відповідача ОСОБА_5, яка є інвалідом ІІ групи та пересувається на колясці, фактично покладено обовязки сплачувати всі комунальні платежі. Уточнив, що фактично відповідачу ОСОБА_5 належить 1/2 та 1/12 частки, позивачу ОСОБА_5 Д.М.1/4 та 1/12 частки, позивачу ОСОБА_5 С.К.1/12 частки квартири АДРЕСА_5.

Крім того представник ОСОБА_1 вказав, що позивачі не представили суду належних доказів в оригіналах, які б підтверджували їх частки у спірній квартирі.

Представник відповідача ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги не визнав в повному обсязі, мотивуючи тим, що позов є необґрунтованим, не доведений належними та допустимими доказами. Просив відмовити у задоволенні позову.

23.11.2017 року суд розглянув справу у відсутність позивачів, оскільки такі скористались своїм право та в порядку ч.2 ст.158 ЦПК України подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши представників відповідачів та дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що згідно копії технічного паспорту від 29.11.2013 року виданого на імя ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_5, за ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зареєстрованано 3/4 згідно рішення виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 20.05.1996 року, а за ОСОБА_3 С.К.1/4 частки вказаної квартири (а.с.6-8).

Згідно копій свідоцтв про право на спадщину за законом, спадкоємцями 1/4 частки квартири АДРЕСА_6, яка належала померлому 23.02.2012 року ОСОБА_6, є син ОСОБА_3 на 1/3 частку, дружина ОСОБА_4 на 1/3 частку, та мати ОСОБА_5 на 1/3 частку. Свідоцтва про право на спадщину по 1/12 частки квартири кожному видано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.9-10).

Згідно копії звіту, оціночна вартість 1/4 частки трикімнатної квартири № 6 від загальної площі 65,2 кв. м, розташованої по провулку Гвардійський, 13 в м. Жмеринці, яка належить ОСОБА_6 станом 17.10.2013 року без врахування ПДВ становить 35422 грн. (а.с.49-56).

Відповідно копії довідки Жмеринської міжрай МСЕК від 14.07.2014 року відповідач ОСОБА_5 є інвалідом другої групи загального захворювання безстроково (а.с.77).

Згідно копії повідомлення про призначення субсидії на ЖКП до особової справи №4469, ОСОБА_5 призначалася житлова субсидія на квартиру АДРЕСА_7 (а.с.91).

Згідно копії довідки Жмеринського обєднаного УПФУ Вінницької області ОСОБА_5 є отримувачем пенсії за віком за списком №1, яка за квітень-травень 2017 року склала 4533,98 грн.(а.с.112).

Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом та Житловим кодексом Української РСР.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року, а також ст.1 Протоколу №1 до неї передбачає право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України.

Так, згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (п.п. 1,2 ст. 319 ЦК України). Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст.369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів власності.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири; у протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ст.179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обовязковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 08.10.1992 року №572 передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном.

У відповідності до вимог ч. 1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно дог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних право та обовязків. А відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюється законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, яка чинна була на час виникнення правовідносин 26.11.2017 року (видачі свідоцтва про право на спадщину за законом) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягають право власності (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону). Державна реєстрація прав власності та інших речових прав проводиться, зокрема на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат (п. 3 ст. 27 Закону).

Відповідно до постанови КМУ від 17.10.2013 №868 «Про затвердження порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка була чинна на час виникнення правовідносин, документом що посвідчує право власності є Свідоцтво про право власності на нерухоме майно чи ОСОБА_2 з Державного реєстру права про державну реєстрацію.

Позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 таких документів на успадковану частку квартири суду не представлено.

Разом з тим позивачем ОСОБА_3 не представлено суду Свідоцтво про право власності на 1/4 частки спірної квартири, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Жмеринської міської ради в 1996 році. А копія технічного паспорту, на який посилається позивач в позові, в розумінні ч. 1 ст. 58 ЦПК України, не є належним доказом, який посвідчує право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Згідно із абзацом 1 ч1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2, 3, 4 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищезазначене, суд не приймає обґрунтування позивачів, оскільки ними не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані ними обставини, та приймає заперечення відповідача як обґрунтоване.

Справа неодноразово відкладалась, ухвалою суду було визнано явку позивачів обовязковою, розяснено вимоги ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, розяснено наслідки неявки в судове засіданні, а також розяснено, що суд позбавлений можливості з власної ініціативи збирати докази. Однак позивачі своїм правом не скористались, тому суд виніс рішення на підставі наявних доказів.

Крім того, представники відповідача поставили під сумнів досліджені в судовому засіданні копії документів додані до позовної заяви, а суд був позбавлений можливості перевірити їх на відповідність з оригіналами.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 6, 8, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.182, 202, 210, 316, 317, 321, 355, 356, 358, 359, 360 ЦК України, ст.179 Житлового кодексу, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Жмеринського

міськрайонного суду ОСОБА_7