Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Кафідової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом військового прокурора Дніпропетровського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Лідер-К», про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09 березня 2006 року між державою Україна в особі Верховної Ради України, від імені якого діяв директор філії Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункового) і товариством з обмеженою відповідальністю «Лідер-К» (далі - ТОВ «Лідер-К») укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого останнє придбало будівлі цеху літ. «Б-2», «б-1», «б1-1», загальною площею 218,1 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1. 24 травня 2006 року ТОВ «Лідер-К» продало, а ОСОБА_6 придбав зазначене нерухоме майно. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2011 року визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 09 березня 2006 року, таким чином, відповідач без достатніх правових підстав володіє спірним майном.

Враховуючи викладене, військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону просив визнати за державою Україною в особі Міністерства оборони України право власності на вказане вище нерухоме майно та витребувати його у відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2012 року, позов задоволено. Визнано за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, а саме: будівлі цеху літ. «Б-2», «б-1», «б1-1», загальною площею 218,1 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1. Витребувано в ОСОБА_6 вказані будівлі цеху та повернуто їх Міністерству оборони України в особі квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 09 березня 2006 року між державою Україна в особі Верховної Ради України, від імені якого діяв директор філії Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункового) і ТОВ «Лідер-К» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого останнє придбало нерухоме майно, а саме: будівлі цеху літ. «Б-2», «б-1», «б1-1», загальною площею 218,1 кв. м, по АДРЕСА_1.

ТОВ «Лідер-К» відчужило спірні приміщення відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2006 року.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2011 року визнано недійсним вищевказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 09 березня 2006 року.

Судом також встановлено, що директор філії Центрального спеціалізованого будівельного управління ОСОБА_8, який 09 березня 2006 року уклав договір з ТОВ «Лідер-К», вироком суду був визнаний винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, у зв'язку з тим, що при укладені вказаного правочину він перевищив свої службові повноваження, оскільки спірне майно належить Міністерству оборони України і без відповідного рішення міністерства ОСОБА_7 не мав право відчужувати об'єкти нерухомості. Отже спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі та наміру на відчуження майна Міністерство оборони України не мало.

Відповідно до закріпленого у ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Норма ст. 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі та наміру на відчуження майна Міністерство оборони України не мало, а тому наявні правові підстави для застосування норм ст. 388 ЦК України та витребування будівлі цеху літ. «Б-2», «б-1», «б1-1», загальною площею 218,1 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, з чужого незаконного володіння на користь власника.

Судом першої інстанції, повно і всебічно з'ясовано обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, надані сторонами докази, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість встановлених місцевим судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

О.В.Кафідова

Г.І.Мостова