Справа № 348/2773/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1061/2017
Головуючий у 1 інстанції Безбородько В.А.
Суддя-доповідач Бойчук
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Горейко М.Д., Васильковського В.М.,

секретарів Возняк В.Д., Шемрай Н.Б.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Надвірнянської РДА про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Надвірнянського районного суду від 14 червня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Надвірнянського районного суду від 14 червня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Надвірнянської РДА про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Визнано ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, такими, що втратили право на користування житловим будинком за адресою с. Назавизів, вул. С. Стрільців, Надвірнянського району.

В позові ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року рішення Надвірнянського районного суду залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 12 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказала, що суд першої інстанції належним чином не дослідив всі обставини, що мають значення для справи. Зокрема не взяв до уваги те, що вони за час перебування в шлюбі з померлим чоловіком за спільні кошти та спільною працею побудували житловий будинок по вул. Новобудови с. Назавизів, будівництво якого на даний час не завершено. Вказане підтверджує те, що вона проживала в с. Назавизів. Позивач ОСОБА_1 хоче позбавити її спадщини у вигляді незавершеного будівництвом житлового будинку по вул. Річна с. Назавизів і з цією метою зробила нестерпні для проживання умови та прогнала її з дітьми з свого житлового будинку.

Доказом неправомірної поведінки позивача являється письмовий акт депутата Назавизівської сільської ради ОСОБА_6 від 17.03.2016 року, яким підтверджено що ОСОБА_1 не пустила її до житлового будинку та ображала нецензурними словами.

Основною, поважною причиною її відсутності у спірному будинку є протиправна поведінка її свекрухи, яка створює нестерпні умови для проживання та негативно впливає на розвиток та виховання дітей.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки довідкам лікарської амбулаторії с. Перерісль від 16.05.2016 року, яка обслуговує жителів с. Л. Тарновиця, згідно яких дочка ОСОБА_7 прибула в с. Тарновиця в серпні 2014 року, а дочка ОСОБА_8 в жовтні 2014 року.

Поза увагою суду залишено і те, що по даний час в будинку позивача знаходяться дитячі меблі та речі.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовити та задовольнити її позов про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 19 листопада 2014 року ОСОБА_1 та 12 лютого 2015 року ОСОБА_9 звернулися суд з позовами до ОСОБА_3 про визнання її та її дітей такими, що втратили право користування житлом будинком по вул. Січових Стрільців, 50 с. Назавизів, Надвірнянського району, посилаючись на те, що вона більше року не проживає в зазначеному будинку без поважних причин.

16 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні будинком по вул. Січових Стрільців, 50 с. Назавизів, свої вимоги мотивувала тим, що відповідачі фактично вигнали її з будинку та чинять перешкоди в користуванні ним.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2С.(правонаступнику ОСОБА_9В) на праві власності належать відповідно 3/4 та 1/4 частини житлового будинку №50 по вул. С.Стрільців в с. Назавизів, Надвірнянського району, що підтверджується заповітом №12 від 11.09.1992 року та свідоцтвом про право власності на спадщину по закону №4459 від 15.09.1992 року та відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Встановлено, що в даному житловому будинку, станом на час звернення сторін з позовами до суду, окрім власників будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_9В.( який 16.02.2015 року помер), зареєстрована також ОСОБА_3 (дружина покійного сина позивачів ОСОБА_10С.) та її неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_3 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 - 05.06.2012 року (а.с.182), а згідно довідки виданої виконкомом Назавизівської сільської ради зареєстрована у частині будинку №50 по вул. С.Стрільців в с. Назавизів, що належить ОСОБА_9 який дав згоду на реєстрацію її та дітей 11.06.2013 року (а.с.43).

Відповідно до положень ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна , згідно ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Оцінюючи подані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 разом із дітьми більше року без поважних причин не проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому визнав її такою що втратила право користування ним.

З таким висновком погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 депутатом Назавизівської сільської ради ОСОБА_11 та згідно його пояснень він з жовтня 2013 року по листопад 2014 року заходив в будинок де проживали ОСОБА_1 та її покійний чоловік ОСОБА_9, ОСОБА_3 разом з дітьми в будинку не проживали, також відсутні у будинку і їх речі.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ствердили суду, що ОСОБА_10 та ОСОБА_3 перейшли проживати в будинок по вул. Грушевського с. Назавизів, де проживали до смерті ОСОБА_10 Після смерті ОСОБА_10, який помер у квітні 2014 року, перейшла проживати до своєї матері в с. Лісна Тарновиця та не мала наміру поселятися в будинок ОСОБА_1

Апеляційним судом допитані свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які ствердили, що з серпня 2013 року ОСОБА_3 з чоловіком дійсно проживали як тимчасові жильці в будинку по вул. Грушевського в с. Назавизів, який належав матері свідка ОСОБА_14 Свідки ствердили, що саме з цього будинку ОСОБА_3 восени 2014 року переїхала проживати до своєї матері у с. Лісна Тарновиця Надвірнянського району.

В той же час ОСОБА_3 посилалась на те, що з серпня 2013 року у звязку з погіршенням стану здоровя її матері ОСОБА_16, яка являється інвалідом, вона змушена була часто їздити до неї та доглядати. Однак, апелянтка не надала суду доказів про те, що її мати у звязку з хворобою потребує стороннього догляду і такий догляд їй визначено відповідною лікарською комісією. Також ОСОБА_3 не представила суду належних доказів того, що позивачі ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_9 чинили їй та її дітям перешкоди у користуванні належним їм на праві власності будинком, оскільки остання не зверталася у встановленому законом порядку щодо чинення їй перешкод у користуванні будинком.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що основною, поважною причиною її відсутності у спірному будинку є протиправна поведінка її свекрухи, яка створює нестерпні умови для проживання та негативно впливає на розвиток та виховання дітей.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що апелянта без поважних причин більше одного року не проживала у спірному будинку за місцем реєстрації разом з дітьми і не навела підстав поважності її відсутності у даному будинку. Також судом не встановлено підстав поважності пропуску такого строку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 намагалася поселитися в житловий будинок №50 по вул. С.Стрільців в с. Назавизів уже в процесі розгляду справи у березні 2016 року, тобто після предявлення до неї вимоги про визнання її такою що втратила право користування житловим будинком.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку актам обстеження матеріально-побутових умов сімї ОСОБА_3, які складені депутатом Ліснотарновецької сільської ради ОСОБА_17 про те, що ОСОБА_3 10.11.2014 року та 24.11.2014 року намагалася поселитися в будинок № 50 по вул. С.Стрільців с. Назавизів, як таким що не відповідають дійсності, оскільки обставини викладені в ньому не відповідають поясненням свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19В.(які підписали акт) як щодо часу їх складення так і викладених обставин щодо наміру ОСОБА_3 поселитись в будинок ОСОБА_1

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 хоче позбавити її спадщини у вигляді незавершеного будівництвом житлового будинку по вул. Річна с. Назавизів і з цією метою зробила нестерпні для проживання умови та прогнала її з дітьми з свого житлового будинку не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи, зокрема свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок від 28 серпня 1992 року, вбачається, що померлому ОСОБА_9 (батьку чоловіка ОСОБА_3М.) належала половина будинку № 50 по вул.. Січових Стрільців у с. Назавизів Надвірнянського району Івано-Франківської області із надвірними спорудами (а.с. 91 т.1).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 лютого 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з цієї частини належить по ? частині будинку № 50 по вул. Січових Стрільців у с. Назавизів Надвірнянського району кожному (а.с. 112 т. 1). Дані частки позивачі успадкували відповідно до заповіту, залишеного на їх імя ОСОБА_9, про що в суді ствердили їх представники і дані доводи не спростовані апелянтом.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 після смерті чоловіка у встановлений законом термін не зверталася до нотаріальної контори про оформлення за її сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, спадщини за правом представлення. Апелянт пояснила, що така частка її сина у спадковому майні була б досить незначною, оскільки у її покійного чоловіка ОСОБА_10 є ще двоє дітей від першого шлюбу.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що по даний час в будинку позивача знаходяться дитячі меблі та речі, оскільки дані обставини суперечать змісту її ж зустрічної позовної заяви, в якій вона посилається на те, що ОСОБА_1 вигнала її з будинку зібрала та винесла всі її особисті речі та речі дітей та перевезла їх у с. Лісна Тарновиця.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки довідкам лікарської амбулаторії с. Перерісль від 16.05.2016 року, яка обслуговує жителів с. Л. Тарновиця, згідно яких дочка ОСОБА_7 прибула в с. Тарновиця в серпні 2014 року, а дочка ОСОБА_8 в жовтні 2014 року не заслуговують на увагу, оскільки такі не є доказом того, з яких саме причин ОСОБА_3 не проживає в будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував те, що в будинку ОСОБА_1 кращі умови для проживання дітей ніж в будинку її матері в с. Лісна Тарновиця не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 добровільно перейшла проживати до в будинок до своєї матері, де зобовязана забезпечити належні санітарно-гігієнічні та побутові умови для проживання своїх дітей.

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що вона не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4 більше року з поважних причин не знайшли свого підтвердження і спростовані іншими зібраними у справі доказами, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відхилення її зустрічного позову і обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 З такими доводами погоджується і суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстава для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 14 червня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_20

ОСОБА_21