АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1582/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 49 Шимчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівВасиленко Л. І., Фетісової Т. Л.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши апелянта, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

22 вересня 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказував, що 05 червня 1993 року між сторонами у справі укладено шлюб, актовий запис про шлюб за № 371, зареєстрований відділом ЗАГС Октябрського району м. Могильова Республіки Білорусь.

Від спільного шлюбу мають повнолітню дитину - дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сімейне життя з відповідачем не склалося через те, що вони мають різні характери та погляди на життя, відсутнє бажання розуміти один одного, у них не співпадають моральні інтереси та цінності, в сім'ї постійно виникали сварки. Шлюбні відносини з відповідачем фактично припинено.

Сторони спільно не проживають як подружжя з 2015 року. Спільне господарство ними не ведеться.

Оскільки подальше збереження шлюбу неможливе, тому позивач просив суд розірвати шлюб з ОСОБА_6

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2017 року позов задоволено.

Шлюб, зареєстрований 05 червня 1993 року відділом ЗАГС Октябрського району м. Могильова Республіки Білорусь, актовий запис № 371 від 05 червня 1993 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, розірвано.

Прізвище після розірвання шлюбу ОСОБА_6 залишено «ОСОБА_6».

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначила, що з позивачем разом не проживає з квітня 2016 року, а не з 2015 року, як зазначено в рішенні. Крім того, з можливих 6 місяців на примирення, судом було надано лише 2 місяці та не було прийнято до уваги, що повторна не явка в судове засідання 07 квітня 2017 року відбулася з поважних причин, на підтвердження яких суду було надіслано телеграму з м. Мінськ 252620/02002 23 з/ч 0807 03 квітня 2017 року, яка з невідомих причин відсутня в матеріалах справи. Тому, ухвалення рішення відбулося без з'ясування всіх обставин справи, а відповідача позбавлено права на об'єктивний розгляд справи за її присутності. Просить скасувати рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами по справі, що останні з 05 березня 1993 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від цього шлюбу мають повнолітню дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На даний час шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство вони не ведуть. За таких обставин позивач вважав, що подальше збереження шлюбу неможливе, так як спільне життя не склалось через різні погляди на життя та просив суд шлюб розірвати.

Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

При вирішенні таких спорів, суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення.

Судом першої інстанції за заявою відповідачки ОСОБА_6 надавався строк для примирення, але в надані судом строки для примирення сторони не змінили своє ставлення до сім'ї, а наведені позивачем і встановлені судом першої інстанції підстави для розірвання шлюбу знайшли своє підтвердження.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням встановлених обставин, відсутні підстави спільного проживання сторін по справі як єдиного подружжя, а подальше перебування їх у шлюбі суперечить інтересам кожного з них.

При встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального права, правильно застосовано норми матеріального права.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, зважаючи, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України).

Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (ст. 55 СК України).

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. (ч. 3 ст. 56 СК України).

Враховуючи, що покладення обов'язку збереження сім'ї на одного з подружжя, при наявності на це його категоричного заперечення, буде суперечити як вищезазначеним приписам законодавства так і моральним засадам суспільства, колегія суддів вважає правильним висновок районного суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_7.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначила, що з можливих 6 місяців на примирення, судом було надано лише 2 місяці, а тому даний факт є підставою для скасування рішення суду. Колегія суддів не може погодитися з такими доводами апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Аналіз статті 111 СК України дає підстави говорити про те, що закріплена у коментованій статті норма є диспозитивною. Оскільки, суд буде вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час підготовки справи до розгляду або під час попереднього засідання, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Диспозитивність норми підкреслюється і у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якій зазначається, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком.

Тому, посилання ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі на ту обставину, що суд надав лише 2 місяці на примирення є необгрнутованою, оскільки, п. 7 ч. 1 ст. 201 ЦПК України визначено, що суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у зв'язку з наданням сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Відповідно до ч. 5 ст. 191 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Отже, аналізуючи вищевказані норми закону, визначення строку для примирення є правом суду і такий строк не може перевищувати 6-ти місяців. Тому, суд з урахуванням обставин справи, на власний розсуд визначає термін для примирення подружжя і визначення такого строку терміном в 2 місяці, є на думку колегії суддів, правильним. Такий висновок не суперечить встановленим обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Посилання апелянта в своїй скарзі на ту обставину, що в рішенні неправильно зазначено період спільного не проживання сторін не може бути визнане колегією суддів обгрунтованим, з слідуючих підстав.

Згідно п. 11 Постанови пленуму ВСУ України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Судом встановлено, що позивач наполягає на визнанні факту припинення спільного проживання з 2015 року, відповідач заперечила проти даної обставини та вказала, що періодом припинення стосунків являється 21 квітня 2016 року.

При вирішенні питання щодо правомірності рішення щодо періоду припинення проживання, колегія суддів враховує, що факт не проживання з 2015 року, зазначений судом в описовій частині рішення, де встановлювалися обставини позовної заяви та приводилися посилання позивача в обгрунтування його позову, а в мотивувальній частині (а.с. 36 зв. сторона) зазначено, що на даний час (тобто на момент ухвалення рішення) сторони спільно не проживають, тобто суд дійшов висновку про те, що саме на момент ухвалення рішення сторони не ведуть спільне господарство та не проживають як подружжя, оскільки ні доводи позивача, ні доводи відповідача щодо даного факту не підтверджені обгрунтованими доказами, які були б приєднані до матеріалів справи.

Однак, колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що це не позбавляє права сторін доводити факт окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин при розгляді справи про поділ майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги проте, що ОСОБА_6 була позбавлена права на об'єктивний розгляд справи у її присутності також не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з матеріалів справи, вона приймала участь в судових засіданнях, за її заявою надавався сторонам строк для примирення. Після закінчення строку, розгляд справи 23 березня 2017 року було відкладено через клопотання відповідача на 07 квітня 2017 року.

07 квітня 2017 року відповідач вдруге подала до суду клопотання про перенесення розгляду справи, яке судом задоволено не було.

Враховуючи, що позивач наполягав на розірванні шлюбу, сторонам надавався строк на примирення, який позитивних наслідків не приніс, суд першої інстанції взявши до уваги обставини справи, те, що відповідач брала участь в судових засідання та висловлювала свою думку щодо даного спору, враховуючи наявні матеріали справи, прийшов до правильного висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача та ухвалення рішення по суті позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування районним судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :