Номер провадження: 22-ц/785/468/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів - Колеснікова Г.Я.,

ОСОБА_2,

при секретарі - Сідлецькій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору позики грошових коштів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3 в особі представника, звернувшись 8 серпня 2016 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що 6 вересня 2013 року сторони підписали договір позики, згідно якого позивач отримав від відповідача 10000,00 доларів США під 3% від суми позики за кожен місяць за користування коштами із поверненням коштів на вимогу. За умовами пункту 5 договору в разі прострочення строку не повернення суми позики, а саме на вимогу через 10 днів з дня отримання вимоги, позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від суми непогашеного боргу за кожен день прострочення, починаючи з наступного дня після 10 днів з дати отримання від позикодавця вимоги про повернення боргу по день кінцевого розрахунку. Позивач вважає пункт 5 договору недійсним на підставі частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України в наслідок недодержання при його підписанні вимог пункту 6 частини 1 статті 3, частини 3 статті 509, частини 1 статті 627 ЦК України (порушення таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність), недодержання вимог частин 1,3 статті 549, частини 2 статті 625 ЦК України (безпідставне використання різних правових інститутів шляхом простого їх змішання). Посилаючись на вказані обставини, зазначаючи, що встановлена договором санкція у вигляді пені є несправедливою, непропорційно великого розміру у порівнянні з розміром суми позики, позивач ОСОБА_3 просив визнати недійсним пункт 5 договору позики, укладеного 6 вересня 2013 року між ОСОБА_4 та ним ОСОБА_3 (а.с.2-3).

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав (а.с.10-13).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.40).

В апеляційній скарзі представник в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Неправильність рішення суду мотивовано невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики від 6 вересня 2013 року, за умовами якого передано в позику грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США на невизначений строк із розрахунком на вимогу, яка може мати місце не раніше 6 січня 2014 року (п.п.1,2 договору); позичальник зобовязався виплатити позикодавцю за користування коштами 3% від отриманої суми позики за кожен місяць користування позикою, починаючи з 6 жовтня 2013 року (п.3 договору); у випадку прострочення позичальником строку кінцевого погашення боргу, вказаного в пункті 2 договору, тобто після спливу 10 днів з дня отримання вимоги про повернення позики, останній зобовязався у відповідності до вимог статті 625 ЦК України виплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від суми непогашеного боргу за кожен день прострочення, починаючи з наступного дня після закінчення 10 днів з дати отримання від позикодавця вимоги про повернення всієї отриманої по договору суми (п.5 договору) (а.с.6).

Отримання в позику коштів в сумі 10000,00 доларів США підтверджено розпискою позичальника ОСОБА_3 від 6 вересня 2013 року (а.с.6).

23 липня 2014 року ОСОБА_4 предявлено ОСОБА_3 вимогу про повернення, зокрема, суми позики 10000,00 доларів США не пізніше 3 вересня 2014 року (а.с.19).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 5 липня 2016 року в справі №520/4008/16-ц в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобовязання стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за договором позики від 6 вересня 2013 року заборгованість в загальній сумі 2687293,42 грн. та судові витрати (а.с.14-15).

8 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним пункту 5 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договору позики від 6 вересня 2013 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що визначена пунктом 5 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору позики від 6 вересня 2013 року пеня в розмірі 1% від суми непогашеного боргу за кожен день прострочення, є відповідальністю, визначеною сторонами договору за порушення грошового зобовязання у розумінні пункту 3 частини 1 статті 611, статті 549 ЦК України, що не є тотожним з передбаченою частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальністю за порушення грошового зобовязання у вигляді 3% річних від простроченої суми. Передбачене частиною 3 статті 551 ЦК України право суду на зменшення розміру неустойки за певних обставин є гарантією справедливості та розумності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підставами виникнення цивільних прав і обовязків є юридичні факти, ними можуть бути дії та події, при цьому права і обовязки виникають, зокрема, з дій, передбачених чинним законодавством. Такими діями, спрямованими на виникнення, зміну та припинення цивільних прав і обовязків, є договори. Діюче законодавство встановлює презумпцію свободи договірних звязків, сторони самі визначають зміст договору, вибирають контрагентів. Зміст договору становлять умови, погоджені сторонами, та умови, які є обовязковими відповідно до чинного законодавства. Учасники договірних відносин вільні у визначенні своїх взаємовідносин, що знаходять своє відображення в змісті договору. Декларуючи свободу договору, діюче законодавство водночас встановлює жорсткі умови до його виконання, належним чином укладений договір є обовязковим для виконання.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали між собою 6 вересня 2013 року договір позики грошових коштів в іноземній валюті. Виходячи з визначеної статтею 627 ЦК України презумпції договору, сторони при укладенні договору діяли вільно як у визначенні змісту договору так і у виборі контрагентів. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 погодили умови договору, в тому числі й умови щодо пені в розмірі 1% від суми непогашеного боргу за кожен день прострочення, погодили розмір процентів 3% в місяць за користування коштами.

Щодо відповідальності за порушення грошового зобовязання у вигляді 3% річних від простроченої суми, то цей правовий наслідок прострочення виконання грошового зобовязання передбачено частиною 2 статті 625 ЦК України, тобто передбачено законом, відтак, наступає передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобовязання незалежно від того прописали про це сторони в договорі чи ні, єдине, що сторони можуть регулювати в договорі, так це розмір процентів.

Визначені умовами договору позики від 6 вересня 2013 року 3% в місяць за користування переданими в позику коштами є платою за користування чужими коштами, яка у договорах між фізичними особами може бути встановлена чи не встановлена за домовленістю між сторонами договору (позика платна чи безоплатна) із визначенням розміру процентів сторонами договору чи на рівні облікової ставки НБУ (ст.ст.536, 1048 ЦК України).

Визначена умовами договору позики від 6 вересня 2013 року пеня у розмірі 1% від суми непогашеного боргу за кожен день прострочення як різновид неустойки є видом забезпечення виконання зобовязання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ст.ст.546, 549 ЦК України).

3% річних від простроченої суми є передбаченою частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальністю за порушення грошового зобовязання.

Таким чином, проценти за користування чужими коштами, пеня, 3% річних від простроченої суми є різними категоріями, що не мають тотожності, відтак, доводи ОСОБА_3 щодо «безпідставного використання різних правових інститутів шляхом їх простого змішання» не ґрунтуються на законі.

Розмір пені законом не обмежено, такий встановлюють сторони в договорі, проте закон як то частина 3 статті 551 ЦК України передбачає право суду на зменшення розміру неустойки (пені) за певних обставин, відтак, зважаючи на визначену статтею 627 ЦК України презумпцію свободи договору доводи ОСОБА_3 щодо «порушення визначених цивільним законодавством засад справедливості, добросовісності та розумності» безпідставні.

Правові підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору позики грошових коштів залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Г.Я.Колесніков

ОСОБА_2