справа № 445/276/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року Бродівський районний суд Львівської області у складі: головуючого - судді Бунда А.О.,

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

з участю сторін та їх представників, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Броди цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Золочівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки і будинку недійсними, суд,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Золочівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки в с. Струтин Золочівського району Львівської області по вул.Л.Українки №1 від 17 листопада 2015 року, що були укладені від імені його матері ОСОБА_6 між відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_3 недійсними і стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що в с. Струтин Золочівського району Львівської області проживала його мати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Їй на праві приватної власності належав житловий будинок і присадибна земельна ділянка площею 0,25 га, що знаходяться в с. Струтин по вул.Л.Українки,1. Мати 04.08.2015 року у виконкомі Струтинської сільської ради склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу. Цей заповіт було посвідчено секретарем сільської ради ОСОБА_7 Відповідач ОСОБА_4 є рідним братом позивача, а ОСОБА_3 його сином. ОСОБА_4 проживає в Російській федерації, працює там священником. В жовтні 2014 року ОСОБА_4 з Росії приїхав до матері, яка в той час хворіла, використав це і домігся того, що мати 21.10.2014 року видала йому так зване генеральне доручення на право вчинення від її імені всі дії, в тому числі розпоряджатися її майном. У вересні 2015 року ОСОБА_4 знову приїхав до матері і фактично насильно вивіз її з України в Росію, яка 23 грудня 2015 року там померла. Ще до її смерті, 17.11.2015 року відповідач ОСОБА_4, використавши доручення від 21.10.2014 року, від її імені уклав два договори купівлі-продажу по яких продав його синові відповідачу ОСОБА_3 жилий будинок в с. Струтин по вул.Л.Українки №1 і її присадибну земельну ділянку площею 0,25 га. Ці два договори купівлі-продажу були нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 Вважає, що ці договори суперечать вимогам ЦК України, порушують його права, а тому вони повинні бути визнані недійсними з таких правових підстав. У відповідності до ст. 203 ч.3 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зазначає, що його мати ніколи не мала наміру відчужувати свій будинок і земельну ділянку відповідачу ОСОБА_3 на що вказує і її заповіт від 04.08.2015 року, яким вона все своє майно заповіла позивачу. Складення матірю заповіту в користь позивача означає, що мати не мала наміру жити в Росії, під час виїзду в Росію, говорила, що повернеться, тому наміру продавати у неї будинок не було. Із посиланням на вимоги ст.215 ч.1 ЦК України, зазначає, що оскільки волевиявлення матері не було направлене на відчуження свого будинку і земельної ділянки, то обидва правочини підлягають визнанню недійсними.

Позивач та його представники - ОСОБА_8, адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення аналогічні наведеним у фабулі позовної заяви та просять його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_10, який являється і представником відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали, вважають його безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що його бабі ОСОБА_6 було відомо про вчинення правочинів щодо купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Вона хотіла за життя розпорядитися своїм майном так, щоб після її смерті не було непорозумінь. Між ОСОБА_2 та сімєю його батька - позивача по справі ОСОБА_2 все життя були неприязні відносини. У похилому віці коли баба потребувала догляду, то саме він з дружиною допомагали бабі. Останній рік скориставшись його відсутністю, батько з матірю почали опікуватися бабою. Син ОСОБА_4 працював священиком у Росії і баба кожного року на зимовий період їздила до нього та внуків, тому твердження позивача, що відповідач ОСОБА_4 насильно вивіз бабу в Росію є неправдивими. ОСОБА_4 постійно допомагав грішми ОСОБА_2, турбувався про неї, оплачував її лікування. Коли згорів її будинок, то ОСОБА_4 повністю взяв витрати на відновлення будинку на себе, батько теж допомагав відновлювати будинок, але за це брав гроші.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні 27.10.2017 року дав пояснення про те, що його мати ОСОБА_2 починаючи з 1986 року постійно приїжджала до нього та його дітей в Росію. Він постійно займався в Росії її обстеженням та лікуванням. Коли хворіла вдома, то пересилав гроші на лікування. У 1998 році була пожежа і, зважаючи на те, що будинок був старий 1968 року побудови, то майже весь вигорів і підлягав повністю відновленню. Він особистими коштами відновив будинок і тому після ремонту у 1998 році мати вперше склала заповіт на нього та сказала, що будинок буде його. Однак брат ОСОБА_2 у 2015 році насильно привіз матір в сільську раду і заставив переписати заповіт на нього. Але мати хотіла, щоб заповіт був на відповідача, тому останній заповіт був складений на нього. Крім цього у 2014 році мати дала йому довіреність на вчинення усіх дій від її імені. Останній раз коли забирав матір у Росію, то бачив, що вона хвора є проблеми з нирками і їй необхідно підлікуватися. Знаючи, що брат ОСОБА_2 постійно залякував, що він не зможе виїхати з матірю в Росію, то задля уникнення всіляких непорозумінь, мати написала заяву, яка посвідчена у сільській раді, про те, що вона добровільно виїжджає в Росію. Знаючи, що в родині напружені відносини мати ОСОБА_2 виявила бажання, щоб він розпорядився будинком на підставі доручення, для того щоб після її смерті не виникало непорозумінь. Тому вирішили оформити договір купівлі-продажу на сина позивача ОСОБА_3, мати про це знала і не заперечувала. Вважає, що він не вчиняв дій поза волею своєї матері і це підтверджує існування останнього заповіту складеного матірю на нього. Тобто, якщо б він діяв у своїх інтересах, а не в інтересах матері, то знаючи, що існує останній заповіт на його користь, не укладав би від імені матері договори купівлі-продажу майна. Не може пояснити мотивів поведінки позивача, якому як рідному брату постійно допомагав матеріально, купив йому два автомобілі, протягом тривалого часу забезпечував тимчасовими роботами в Росії, де виплачував йому високу заробітну плату.

Суд, заслухавши пояснення сторін їх представників, свідків, зясувавши обставини справи та, перевіривши їх наданими доказами, приходить до наступного.

Згідно статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20.05.1988 р. ОСОБА_6 на праві власності належав житловий будинок, що знаходиться в с.Струтин по вул.Л.Українки,1 Золочівського району Львівської області (а.с.20). Крім цього ОСОБА_6 належала земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 0,25 га, що знаходиться в с.Струтин по вул. Л.Українки,1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.09.2014р. (а.с.26-27). Даний факт сторонами не заперечувався.

21.10.2014 року ОСОБА_6 склала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_4 бути її представником та укладати від її імені та на її імя правочини щодо придбання, відчуження, здачу в найм, та управління щодо належного їй на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна тощо (а.с.21-22).

17.11.2015 року ОСОБА_4 на підставі довіреності від 21.10.2014 р. від імені ОСОБА_6 уклав із ОСОБА_3 два договори купівлі-продажу: житлового будинку та земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: с.Струтин вул.Л.Українки №1 Золочівського району Львівської області (а.с.6-13).

Крім цього 04.08.2015 року ОСОБА_6 склала заповіт в користь ОСОБА_2, яким заповіла все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті (а.с.16).

Однак, в подальшому 09.09.2015 року ОСОБА_6 склала заповіт в користь ОСОБА_4 яким заповіла все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті. Даний заповіт не змінений та не скасований та не визнаний недійсним (а.с.103).

ОСОБА_6 померла 23.12.2015 року (а.с.40)

Дані обставини сторонами не заперечувалися.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним, зокрема, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Із пояснень свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14Я, ОСОБА_15, ОСОБА_16 вбачається, що їм не відомі обставини укладення договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, їм відомо лише те, що при розмові ОСОБА_6 говорила, що будинок буде для сина ОСОБА_17 і що вона не мала наміру виїжджати в Росію.

А тому аналізуючи показання свідків суд вважає, що такі не підтверджують тих обставин, які підлягають доказуванню в даному спорі, оскільки свідчать лише про те, що ОСОБА_2 не повідомляла їм про намір укласти договір купівлі-продажу на своє майно відповідачу ОСОБА_3

Судом не встановлено об'єктивних даних, які містяться у аудіозаписі, які подані позивачем, що необхідні для встановлення об'єктивної істини в справі при винесенні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду вони не підтверджують та не спростовують жодних обставин справи, тому не можуть бути взяті судом до уваги.

Інших доказів, які свідчать про наявність обставин недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, суду не надано.

Крім цього суд вказує не те, що за життя сама ОСОБА_6 не оспорювала укладених від її імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст.215 ч.3 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту цих статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Позивачем не доведено конкретних фактів порушення його майнових прав та інтересів. Позивач не є стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, жодних законних прав у разі встановлення недійсності правочину і застосування його наслідків у нього не виникне, зважаючи на існування останнього заповіту від 09.09.2015 року в користь ОСОБА_4, який в силу ст.1254 ЦК України скасував заповіт складений 04.08.2015 року в користь ОСОБА_2.

Так як позивачем не доведено, яким чином порушуються, не визнаються або оспорюються його права, свободи чи інтереси оспорюваними договорами, відтак позивач не є особою, яка у відповідності до ст. 215 ЦК України має право оспорювати даний договір.

Крім цього суд вважає, що відповідач ОСОБА_4 не є належним відповідачем, оскільки на момент укладення оспорюваних договорів 17.11.2015 року він діяв від імені сторони продавця ОСОБА_6 на підставі довіреності від 21.10.2014 року.

Дане доручення не було скасоване та не визнане недійсним у встановленому законом порядку, припинило свою дію 23.12.2015 року у звязку зі смертю ОСОБА_6.

На основі повно і всебічно зясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі за його безпідставністю.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212-215,218 ЦПК України, суд,-,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Золочівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки і будинку недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Бродівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні в той же строк з дня отримання його копії.

Суддя: ОСОБА_18