Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Фазикош Г.Г., Собослой Г.Г.,

при секретарі: Чучка Н.В.,

за участю представників сторін - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та відсотків за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу та відсотків за договором позики. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 08 лютого 2010 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого він передав останньому грошові кошти в розмірі 100 000 (сто тисяч) Євро. Договір позики укладено в письмовій формі у вигляді розписки, що відповідає вимогам ст.1047 ЦК України. Доказом того, що договір позики між сторонами є укладеним, слугує засвідчена підписом позичальника розписка про отримання ним коштів. Згідно розписки кошти мали бути повернуті у строк до 08 вересня 2011 року. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, однак, до цього часу гроші так і не повернуті. В зв'язку з цим позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача суму основного боргу за договором, нараховані відсотки за порушення зобов'язання та судові витрати у справі.

В ході судового розгляду представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 100 000 Євро, проценти за користування позикою за період з 08.02.2010 року по 10.06.2016 року в розмірі 75 206,15 Євро, три проценти річних за весь час прострочення за період з 09.09.2011 року по 10.06.2016 року в розмірі 14 276,71 Євро, а всього на загальну суму 189 482,86 Євро з визначенням еквіваленту в національній валюті на день здійснення платежу.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11 квітня 2017 року уточнені позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 100 000 Євро, проценти за користування позикою за період з 08.02.2010 року по 10.06.2016 року в розмірі 75 206,15 Євро, три проценти річних за весь час прострочення за період з 09.09.2011 року по 10.06.2016 року в розмірі 14 276,71 Євро, а всього на загальну суму 189 482,86 Євро з визначенням еквіваленту в національній валюті на день здійснення платежу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 109, 00 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення, якою просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зокрема, апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наяність самого факту укладення договору позики, ставить під сумнів висновки почеркознавчої експертизи.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Задовільняючи позов, суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що матеріалами справи є встановлено, що 08.02.2010 року ОСОБА_3 одержав від ОСОБА_4 100 000 Євро та зобов'язувався їх повернути до 08.09.2011 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржуване рішення суд керувався нормами ст.ст. 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини позики, що виникають між сторонами укладеного договору позики, у випадку існування такого договору.

Відповідач факт укладення договору та написання розписки заперечує.

Позивач в судові засідання не з'являвся, пояснень з приводу обставин виникнення будь-яких правовідносин з відповідачем не надавав.

Доказом укладення договору та написання розписки, на думку суду першої інстанції, є висновок експертів за результатами проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи від 31.05.2016 року № 1643/1644/16-32.

Будь-який висновок експерта є належним доказом у справі відповідно до вимог ст. 57, 58, 66 ЦПК України, проте він може бути взятий чи не взятий до уваги судом.

Суд першої інстанції у рішенні вказує, на те, що по даній справі було проведено три судово-почеркознавчі експертизи (висновок № 1443 від 10.07.2013 р., висновок № 2656 від 18.09.2014 р., висновок № 1643/1644/16-32 від 31.05.2016 р.), дві з яких встановили (висновок №1443 від 10.07.2013 р., висновок № 2656 від 18.09.2014 р.), що рукописний текст розписки від імені ОСОБА_3 від 08.02.2010 року виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою, а також, що підпис від імені ОСОБА_3 розташований під рукописним текстом розписки від його імені від 08.02.2010 року виконаний не ОСОБА_3

В той же час, при проведенні останньої (третьої) експертизи (висновок № 1643/1644/16-32 від 31.05.2016 р.) експерти прийшли до висновку, що підпис від імені ОСОБА_3, розміщений у рядку з рукописним записом дати «8.02.10 г.» у розписці від імені ОСОБА_3 від 08.02.2010 року, виконаний ОСОБА_3.

Однак, при дослідженні всіх експертиз у справі колегією виявлено, що має місце суперечність між висновком експертизи № 1643/1644/16-32 від 31.05.2016 р. та висновками попередньо проведених експертиз. При цьому такі розбіжності експерти пояснюють тим (в експертизі № 1643/1644/16-32 від 31.05.2016 р.), що при проведенні повторної експертизи експерти виявили більшу кількість суттєвих збіжних почеркових ознак в досліджуваному підписі та зразках підпису ОСОБА_3, а також різною оцінкою почеркових ознак у досліджуваному почерковому об'єкті та порівняльному матеріалі.

Разом з тим, експертами у висновку № 1643/1644/16-32 від 31.05.2016 р. не обґрунтовано, в чому саме полягає ця різна оцінка почеркових ознак, яка оцінка є більш правильною і чому.

У попередніх експертизах (висновок № 1443 від 10.07.2013 р., висновок № 2656 від 18.09.2014 р.) крім підпису були досліджені і рукописний текст розписки, однак згідно останньої експертизи виконання рукописного тексту розписки експертами не вирішувалося, оскільки, як вказали експерти, не було надано зразків почерку ОСОБА_3, максимально наближених до дати складання розписки, а також виконаних раніше 2010 року.

Таким чином, при проведенні останньої експертизи питання щодо виконання рукописного тексту розписки залишилось не дослідженим, і з приводу нього висновку не надано.

Крім того, при підготовці висновку почеркознавчої експертизи № 1643/1644/16-32 від 31.05.2016 р. не було досліджене питання про те, чи виконано підпис, який міститься в останньому рядку розписки від 08.02.2010 р. з наслідуванням підпису ОСОБА_3

При проведенні попередніх експертиз дане питання досліджувалось і експерти прийшли до висновку, що «підпис від імені ОСОБА_5, розташований під рукописним текстом розписки від його імені від 08.02.2010 р. виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з намаганням наслідувати справжні підписи ОСОБА_3І.». Відповідно, саме цим (намаганням наслідувати почерк) і пояснюються розбіжності почеркових ознак, вказані у висновку № 1643/1644/16-32 від 31.05.2016 р. Про факт наслідування почерку свідчать і наявні на підписі у розписці ознаки порушення координації рухів та пониження темпу.

У висновку № 1643/1644/16-32 від 31.05.2016 р. експерти вказують лише на одну розбіжність при порівнянні досліджуваного підпису зі зразками підпису ОСОБА_3 (розбіжність у розмірі елементів підпису), в той час як у попередніх експертних висновках наведені розбіжності як загальних ознак: транскрипції, виробленості, розміру, так і окремих ознак підписів. У цих висновках є посилання на збіги деяких загальних ознак досліджуваних підписів, які пояснюються намаганням виконавця наслідувати справжні підписи ОСОБА_3

Висновок № 1643/1644/16-32 від 31.05.2016 р. поставив під сумнів сам суд першої інстанції, про що зазначив в ухвалі від 16.09.2016 року.

В ухвалі від 16.09.2016 р. про призначення ще однієї повторної експертизи суд зазначив, що «..сумніви правильності висновку експерта є обгрунтованими», а також, що «висновок є недостатньо обґрунтованим».

Разом з тим, в подальшому суд поставив висновки експертизи № 1643/1644/16-32 від 31.05.2016 р. в основу рішення.

В той же час, приймаючи оскаржуване рішення від 11.04.2017 р. суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги висновки експертиз № 1443 від 10.07.2013 р. та № 2656 від 18.09.2014 p., але, водночас, взяв до уваги висновок почеркознавчої експертизи № 1643/1644/16-32 від 31.05.2016 р. який є сумнівним з точки зору його суперечності раніше наданим висновкам, обґрунтованості (не роз'яснено в чому саме полягає різна оцінка почергових ознак і яка з них є правильною) та повноти (не проведено дослідження рукописного тексту).

Відповідно до клопотання про проведення повторної почеркознавчої експертизи представника відповідача, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2016 року була призначена повторна судово-почеркознавча експертиза.

Згідно повідомлення № 10771 від 08.02.2017 року Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз - матеріали повернуто без виконання. (т.3, а.с. 167-169)

За таких обставин, усупереч ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд безпідставно ухвалив рішення без висновку призначеної повторно експертизи, враховуючи характер висновку попередніх експертиз та їх значення для вирішення справи.

В суді апеляційної інстанції клопотання про призначення повторної експертизи не заявлялося.

Згідно зі ст. 57 , ч. 4 ст. 60 , ст. 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це.

Проте, ухвалюючи судове рішення, місцевий суд у порушення вимог ст. 212 ЦПК України вищезазначених вимог закону до уваги не взяв.

Враховуючи вищевикладені доводи, даючи оцінку доказам по справі в їх сукупності, колегія вважає, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір позики не укладався, а грошові кошти ОСОБА_3 у позику у ОСОБА_4 не отримував, та не представляв останньому розписки або іншого документу, який би посвідчував передання йому позивачем визначеної грошової суми, а отже у відповідача не виникло жодних зобов'язань перед ОСОБА_4 передбачених ст.ст. 625, 1049, 1050 Цивільного кодексу України.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції мало місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також суд неправильно застосував норми матеріального права, що у підсумку призвело до неправильного вирішення справи.

Вищевказані обставини, відповідно до ст. 309 ЦПК України, є безумовними підставами для скасування рішення суду та прийняття нового рішення по справі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,

Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 квітня 2017 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та відсотків за договором позики відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді