АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4987/17 Справа № 201/6345/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ходаківський М.П. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Попазовій Н.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровського національного залізничного університету транспорту імені академіка В.Лазаряна про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації, моральної шкоди.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати незаконним та скасувати наказ №35-ос від 18 березня 2016 року про скорочення чисельності штату працівників, за яким його було звільнено із займаної посади, поновити його на посаді майстра виробничого навчання кафедри технології матеріалів, стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з моменту звільнення, стягнути із відповідача на його користь суму переробітку робочого часу у кількості 208 годин за 2014 рік та індексацію на цю суму на посаді 0,5 ставки сторожа кафедри «Технологія матеріалів» за сумісництвом, стягнути із відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що 28 травня 2012 року його було прийнято на роботу до Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна на посаду майстра виробничого навчання кафедри технології матеріалів. Наказом № 35-ос від 18 березня 2016 року позивача звільнено з 01 квітня 2016 року із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників. Також згідно до наказу № 182-ос від 05 листопада 2012 року позивач був прийнятий на посаду 0,5 ставки сторожа кафедри «Технологія матеріалів» за сумісництвом Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна та згідно наказу № 03-ос від 08 січня 2015 року звільнений з 08 січня 2015 року із займаної посади у зв'язку з прийомом основного працівника. Вважав, що відповідач не дотримався процедури його звільнення, що також спричинило йому моральну шкоду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна № 35-ос від 18 березня 2016, яким звільнено ОСОБА_3 із посади майстра виробничого навчання кафедри технології матеріалів згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 01 квітня 2016 року.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді майстра виробничого навчання кафедри технології матеріалів Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна.

Стягнуто із Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2016 року по 25 квітня 2017 року у сумі 72 517,20 грн. без урахування суми податків, страхових та інших обов'язкових платежів та моральну шкоду у сумі 1 000 грн.

Стягнуто із Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна на користь держави судовий збір у сумі 2 005,17 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права і невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

Предметом перегляду в апеляційному порядку є рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Дніпропетровського національного залізничного університету транспорту імені академіка В.Лазаряна про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна від 24 травня 2012 року № 87-ос позивача було прийнято з 28 травня 2012 року на роботу до Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна на посаду майстра виробничого навчання кафедри технології матеріалів.

Наказом № 35-ос від 18 березня 2016 року позивача звільнено з 01 квітня 2016 року із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до довідки Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна від 18 квітня 2017 року дохід ОСОБА_3 за лютий 2016 року склав 2 850,90 грн., а за березень 2016 року - 8 826,49 грн.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням у зв'язку із скороченням штату, суди мають з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або ж власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про поновлення на роботі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача не дотримано вимог ст. 49-2 КЗпП України, йому не було запропоновано іншу роботу, що свідчить про відсутність законних підстав для звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вірно виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, приписів ст. 1167 ЦК України і наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу у сумі 1 000 грн.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 72 517,20 грн. = 2 850,90 грн. + 8 826,49 грн. (розміри заробітної плати за лютий та березень 2016 року) : 43 дні = 271,60 грн. (середньоденна заробітна плата) Х 267 (кількість робочих днів).

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції в частині визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Наказом № 35-ос від 18 березня 2016 року позивача звільнено саме з 30 березня 2016 року із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Останнім днем роботи позивача було 30 березня 2016 року. Усі передбачені чинним законодавством дії щодо звільнення та розрахунку при звільненні проведені у березні.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Абзацом 3 п. 2 Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Таким чином, при звільненні у березні середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а заме за січень і лютий 2016 року.

Крім того під час розрахунку, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до підп. «б» та пункту «е» п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) та пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.

Згідно довідки про доходи № 306 від 18 квітня 2017 року виданої ОСОБА_3, нарахована заробітна плата за січень 2016 року складала 2850,90 грн. та за лютий 2016 року - 2850,90 грн. (а.с.173).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, з якого повинні бути розраховані виплати, складає: 2850,90 грн. + 2850,90 грн. : 40 днів = 142,55 грн. (середньоденна заробітна плата) х 267 (кількість робочих днів) = 38 060,85 гривень.

На підставі наведеного колегія, суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача в цій частині задовольнити частково та зменшити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з 72517,20 грн. до 38060,85 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції поновлюючи позивача на роботі, не врахував вимоги постанови КМУ від 01 березня 2014 року №65 ««Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету», не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, згідно ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Вимоги вищевказаної постанови КМУ не можуть суперечити Конституції України та КЗпП України, які мають вищу юридичну силу.

Крім того, представником відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції було підтверджено факт того, що позивачу при звільненні не було запропоновано іншу роботу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку зі зменшенням суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь держави судового збору підлягає зміні, а сума судового збору зменшенню з 2005,17 грн. до 1660,60 грн. (640,00+380,60+640,00).

В решті, рішення суду є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність апеляційну скаргу Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_3, та в частині розміру судового збору, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2017 року змінити в частині стягнення з Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині стягнення з Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна на користь держави судового збору.

Стягнути з Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна (м. Дніпро, вул. Лазаряна, буд. 2, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2016 року по 25 квітня 2017 року у сумі 38060,85 грн. ( тридцять вісім тисяч шістдесят гривень 85 копійок).

Стягнути з Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна (м. Дніпро, вул. Лазаряна, буд. 2, ) на користь держави судовий збір у сумі 1 660,60 грн. ( одна тисяча шістсот шістдесят гривень 60 копійок).

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров