Справа №265/7880/16-ц
Провадження №2/265/439/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Адамової Т. С.,

за участю секретаря Федорової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у розмірі 33352,86 гривень. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 09 травня 2013 року відповідач взяв у нього у позику 18500 гривень, які він зобов'язався повернути до 01 травня 2014 року. Зобов'язання за договором позики були оформлені борговою розпискою, складеною відповідачем власноручно. Свої зобов'язання відповідач не виконав, мотивуючи складеним матеріальним становищем. Відповідно до вимог ст.. 625, 1050 ЦК України, відповідач зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення невиконання зобов'язань, а також 3% річних, а всього 33352,86 гривень.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та пояснив, що взимку 2013 року до нього звернувся відповідач з проханням придбати йому насіння для посадки. Оскільки вони раніше з ним неодноразово співпрацювали, він придбав для нього насіння за свої гроші, яке передав відповідачу. Гроші відповідач йому не сплатив, тому як в нього не було їх, він написав боргову розписку, за якою зобов'язався повернути гроші у розмірі 18500 гривень в строк до 01 травня 2014 року, після вбирання урожаю. Після вбирання урожаю гроші відповідач не повернув, мотивуючи тим, що був неврожайний рік. Після того як він подивився на врожай, вони мали намір прийти до якоїсь згоди з відповідачем, ОСОБА_2 повинен був повернути йому вартість насіння без процентів, однак нічого не повернув. Зазначив, що грошові кошти він відповідачу у борг не надавав, він придбав товар за свої гроші, після чого передав вказаний товар відповідачу, а він, в свою чергу, написав боргову розписку. Просив позові вимоги задовольнити.

Представник позивача адвокат Сагіров Ф.П., діючий на підставі договору про надання правової допомоги, підтримав заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, просив їх задовольнити. Зазначив, що незважаючи на те, що у судовому засіданні встановлено, що гроші позивачем відповідачу не передавалися у позику, фактично між сторонами виникли відносини, які випливають із договору купівлі-продажу, позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ст.. 1053 ЦК України дозволяє за домовленістю сторін борг, що виник із договору купівлі-продажу, замінити позиковим зобов'язанням.

Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, що з позивачем його познайомив тесть, він був засновником ПП «Колос». Він разом із своїми родичами співпрацював три роки з позивачем за наступною схемою: приїжджали взимку до позивача, він їм показував посівний матеріал, вони вибирали, позивач називав суму вартості того, що вони вибрали, вони писали боргову розписку на вказану суму, а після вбирання врожаю сплачували вказані грошові кошти. Позивач виступав гарантом того посівного матеріалу, який він їм надавав. У 2013 році при посіві матеріалу вони дотримувалися усіх технологій, але врожаю не було, тому як посівний матеріал був неякісний. Вони запрошували позивача при вбиранні урожаю приїхати, але він не приїхав. Зазначив, що за борговою розпискою, за якою позивач просить стягнути з нього грошові кошти у розмірі 33352,86 гривень, грошей він фактично не отримував. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4, діюча на підставі довіреності, заперечувала проти задоволення позовних вимог та підтримала пояснення відповідача. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суду пояснили, що вони, як і відповідач ОСОБА_2 співпрацювали з позивачем приблизно з 2010 року за наступною схемою. Маючи намір придбати у ОСОБА_1 посівний матеріал, вони приїжджали до нього додому, вибирали насіння, яке пропонував позивач, потім ОСОБА_1 підраховував вартість вказаного насіння, та вони писали відповідні боргові розписки під його диктовку. Сума, зазначена у розписках, відповідала вартості товару, який вони набували. Позивач виступав гарантом якості насіння, після вбирання врожаю вони віддавали йому гроші. У 2013 році позивач їм усім продав неякісне насіння, у зв'язку з чим вони зазнали значного збитку. Вони запрошували позивача для того, щоб він впевнився в цьому, але він не приїхав. Зазначили, що грошові кошти при написанні боргової розписки ОСОБА_2 09 травня 2013 року, останній від ОСОБА_1 не отримував. Свідок ОСОБА_5 пояснив, що він у 2013 році сплатив за насіння гроші одразу при його отриманні, і оскільки насіння виявилося неякісним, йому було повернуто позивачем 4000 гривень.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріли справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, за наступних підстав.

Відповідно до положень статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з розписки, написаної ОСОБА_2 09 травня 2013 року, він взяв у борг у ОСОБА_1 18500 гривень, які зобов'язався повернути в строк до 01 травня 2014 року (а.с.23).

Як встановлено судом в ході розгляду справи, грошові кошти ОСОБА_1 ОСОБА_2 у борг не надавав ні 09 травня 2013 року, ні раніше. ОСОБА_2 придбав з відстрочкою оплати у ОСОБА_1 посівний матеріал на суму 18500 гривень. Дані обставини підтверджені показаннями свідків та не заперечувалися у судовому засіданні сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для суду.

Оскільки судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боргові зобов'язання виникли не з договору позики грошових коштів, оскільки фактично грошові кошти позикодавцем боржнику не передавалися, а з іншого правочину, позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів на підставі ст.625, 1049, 1050 ЦК України, як порушення зобов'язання у вигляді не повернення грошових коштів за договором позики, не підлягають задоволенню.

Щодо посилання представника позивача на ст..1053 ЦК України, а саме, що розписка від 09 травня 2013 року є новацією боргу у позикове зобов'язання, що виникло з договору купівлі-продажу насіння, слід зазначити наступне.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Новація - це спосіб припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами згідно з вимогами ч. 2 ст. 604 ЦК України.

Істотними умовами новаційного правочину є: зазначення існуючого зобов'язання, яке підлягає новації, для можливості його ідентифікації (підстава виникнення, характер, предмет), умова про мету новації (припинення первісного зобов'язання і встановлення нового), а також визначення зобов'язання, що безпосередньо є новацією (його предмет, кількісні характеристики, істотні умови, тощо).

В даному випадку, домовленість сторін про новацію вважається укладеною, за наявності об'єктивних і суб'єктивних умов. До перших належать: 1) існування між учасниками цивільних відносин первісного зобов'язання, внаслідок невиконання якого виник борг; 2) домовленість сторін про припинення існуючого боргового зобов'язання та заміну його іншим - позиковим; 3) можливість заміни первісного зобов'язання (воно має відповідати вимогам дійсності правочинів, бути одним із тих юридичних фактів, на підставі яких закон дозволяє здійснювати новацію зобов'язання); 4) наявність між борговим і позиковим зобов'язаннями певного проміжку часу та причинного зв'язку (боргове зобов'язання повинно існувати на момент прийняття сторонами рішення про припинення їхніх правовідносин новацією); 5) дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу у позикове зобов'язання - вона має відповідати всім вимогам закону щодо правочинів та їхньої форми.

Суб'єктивний критерій виражається в тому, що обов'язковою умовою новації є наміри сторін припинити діюче боргове зобов'язання та замінити його новим - позиковим.

Така воля сторін повинна бути однозначно вираженою у договорі новації або прямо випливати з нього.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Позивач у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду докази, що між сторонами укладений новаційний договір, тобто що була домовленість замінити первинне зобов'язання позиковим зобов'язанням.

На підставі наявних наданих сторонами суду доказів не можливо встановити існування між ними первісного зобов'язання, внаслідок невиконання якого виник борг; їх домовленості про припинення цих існуючих зобов'язань, наявність між борговим і позиковим зобов'язаннями певного проміжку часу, причинного зв'язку та дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу у позикове зобов'язання.

Сам договір позики від 09 травня 2013 року, укладений між сторонами на суму 18500 гривень не може бути розцінений як новація боргу, оскільки суб'єктний критерій даного договору не передбачає існування на момент укладення договору наміру сторін припинити діючі між ними зобов'язання та замінити їх новим зобов'язанням. Більше того, у вказаному договорі не зазначено, що останній вважається договором новації, а лише констатує факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів.

Таким чином суд вважає, що зміст письмової розписки від 09 травня 2013 року не свідчить про факт існування між сторонами будь-яких первинних договірних зобов'язань до складання спірної боргової розписки, домовленостей про новацію та нове зобов'язання, а враховуючи, що договір позики між сторонами не був укладений за безгрошовістю боргової розписки, то суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики.

Керуючись ст. ст. 88, 213-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Т.С. Адамова