У х в а л а

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики спільним зобов'язанням та стягнення коштів за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи та остаточно просила:

- визнати договір позики від 18 жовтня 2009 року спільним борговим зобов'язанням колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в національній валюті України на день виконання рішення суду, що еквівалентні 29 750,00 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року, рішенням апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року, все рухоме і нерухоме майно колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнано спільною сумісною власністю подружжя, яке було придбано за спільні кошти подружжя.

Позивачка вказувала, що 18 жовтня 2009 року відповідно до договору позики вона взяла в борг в ОСОБА_5 кошти в сумі 500 000 грн, що на день отримання коштів було еквівалентно 62 500,00 доларів США на придбання нежитлового приміщення та проведення подальшого ремонту.

Посилаючись на те, що на момент звернення до суду з цим позовом неповернутою залишається сума боргу у розмірі 1 478 575 грн, що еквівалентно 59 500,00 доларів США, з якої ОСОБА_4 слід сплатити на користь позивача половину, тобто 29 750 доларів США, що за курсом НБУ на день звернення до суду складає 787 496 грн 81 коп., ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано договір позики від 18 жовтня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо отримання ОСОБА_3 в борг від ОСОБА_5 500 000 грн, що еквівалентно 62 500,00 доларів США, спільним борговим зобов'язанням колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 29 750,00 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення еквівалентно 787 496 грн 81 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Луцького міськрайонного суду від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій, виходили з того, що вказані вище грошові кошти позивачка отримала в борг в інтересах сім'ї і вони були використані в інтересах сім'ї, у зв'язку із чим дійшли висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов'язку відшкодувати половину боргу за зобов'язаннями.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 10 серпня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано, та під час якого ними придбано, зокрема, нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, у тому числі й за кошти, отримані у борг від ОСОБА_5

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Проведено поділ частини спільного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення (літ. А-5) по АДРЕСА_1.

Позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору позики дійсним та стягнення коштів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 кошти за договором позики у розмірі 1 300 075 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 21 серпня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вказане судове рішення в частині позову третьої особи ОСОБА_5 сторонами не оскаржувалося і в судах апеляційної та касаційної інстанції у цій частині не переглядалося.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року в частині відмови у поділі нежитлового приміщення та визнання його особистою приватною власністю ОСОБА_3 та додаткове рішення цього ж суду від 21 серпня 2015 року скасоване та ухвалене у цій частині нове рішення - про поділ цього нежитлового приміщення між сторонами.

Разом із тим, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про поділ нежитлового приміщення скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року із передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 9-15, 16-19).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 30 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в частині вимог про поділ нежитлового приміщення - залишено без розгляду (а. с. 78).

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 грошових коштів за договором позики у розмірі 1 300 075 грн, набуло законної сили та є в цій частині чинним.

При цьому вказаним рішенням суду було встановлено, що 18 жовтня 2009 року ОСОБА_3 отримала в борг від ОСОБА_5 500 000 грн, що еквівалентно 62 500,00 доларів США, для придбання нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з умовою повернення до 14 вересня 2015 року, про що написала відповідну розписку та було укладено письмовий договір позички (а. с. 5-8).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК Українивстановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі отримала у борг грошові кошти від ОСОБА_5 в інтересах сім'ї, які були використані в інтересах сім'ї, а саме для придбання нежитлового приміщення, що встановлено судовим рішенням в його частині, яка набрала законної сили.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав для покладення на відповідача обов'язку відшкодувати ОСОБА_3 половину боргу за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї для придбання вказаного вище нежитлового приміщення.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович