Ухвала

іменем україни

05 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 18 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з рішенням спільного засідання адміністрації і профспілкового комітету ЖЕК-15 м. Вінниці від 26 квітня 1997 року їй було надано у користування нежитлове приміщення (колясочну) у будинку АДРЕСА_3 у якому вона проживає до цього часу.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06 листопада 2014 року № 2442 затверджений акт міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію перепланованих приміщень квартири АДРЕСА_1, у якій вона проживає.

Зазначила, що вона постійно проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги та виконує вимоги ст. ст. 66, 67 ЖК Української РСР, однак відповідач відмовляється укласти з нею договір найму житла.

Посилаючись на зазначені вище обставини, просила визнати за нею право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 18 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що згідно з рішенням спільного засідання адміністрації і профспілкового комітету ЖЕК-15 м. Вінниці від 26 квітня 1997 року ОСОБА_3 виділено приміщення під житло у будинку АДРЕСА_1

Актом міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію перепланованих приміщень від 06 листопада 2014 року прийнято в експлуатацію переплановані приміщення однокімнатної квартири АДРЕСА_1, житловою площею 9,8 кв. м, загальною площею 15,9 кв. м, у даному акті зазначеної квартири вказана квартиронаймачем ОСОБА_3

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06 листопада 2014 року № 2442 затверджений акт міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію перепланованих приміщень квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до копії особового рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі з 01 січня 1997 року без реєстрації.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 15 січня 2015 року № 33 спірній квартирі присвоєно АДРЕСА_1.

ЛистомДепартаменту житлового господарства Вінницької міської ради від 01 жовтня 2015 року ОСОБА_3 повідомлено, що договір найму житлового приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду укладається на підставі ордера на житлове приміщення. Враховуючи, що ордер на таке житлове приміщення не видавався, відсутні правові підстави для укладення з нею договору житлового найму.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірне приміщення набуло статусу житлового тільки у листопаді 2014 року, ордер, що є єдиною підставою для вселення та укладення договору найму житлового приміщення державного чи комунального житлового фонду, не видавався.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 з посиланням на положення ст. 61 ЖК Української РСР.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди, не встановивши фактичних обставин справи, не надали належної оцінки наявним у справі доказам у їх сукупності.

Так, підставою відмови у задоволені позову ОСОБА_3 є відсутність виданого на її ім'я ордеру на квартиру АДРЕСА_1.

Проте ордер видається лише на жиле приміщення.

Водночас із матеріалів справи вбачається, що на час прийняття рішення адміністрації і профспілкового комітету ЖЕК-15 міста Вінниці від 26 квітня 1997 року приміщення, яке було виділено ОСОБА_3, не мало статусу жилого приміщення.

Такий статус воно набуло лише у 2014 році після прийняття в експлуатацію перепланованих приміщень однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Проте, правомірність вселення, тривалого проживання, виконання всіх обов'язків наймача, присвоєння особового рахунку № НОМЕР_1 відповідачем не заперечувалось і не оспорювалось.

Оскільки ордер є лише підставою для вселення у житло, то право користування позивачкою спірним жилим приміщенням встановлено рішенням адміністрації і профспілкового комітету ЖЕК-15 м. Вінниці від 26 квітня 1997 року.

Таким чином, сторони фактично вступили у договірні відносини, які чинним законодавством відносяться до різновиду договору найму жилого приміщення, оскільки позивачка постійно проживала у спірному приміщенні, отримувала рахунки на сплату житлово-комунальних послуг і сплачувала їх.

У свою чергу відповідач за весь час проживання жодних вимог про виселення ОСОБА_3 із займаного нею приміщення не заявляв.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Суд першої інстанції на порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України вищезазначеного не врахував, не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 вселилась у вказану квартиру без ордеру, але з відома органів, що ухвалили рішення про надання житлового приміщення, постійно проживає у спірній квартирі, є сумлінним мешканцем, приймає участь в поліпшенні житлових умов квартири, дбає про її благоустрій, сплачує платежі за проживання та комунальні послуги, що свідчить про наявність підстав для визнання права користування спірною квартирою.

Також, суд не врахував і те, що позивачка є інвалідом II групи та пенсіонером, будь-якого іншого житла, де б вона могла проживати, не має.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 18 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик