АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/1909/17 Номер провадження 22-ц/786/3130/17Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І.

секретар: Філоненко О.В.

за участю: позивача ОСОБА_2, представника позивача адв. Глушко З.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на ухвалу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 жовтня 2017 року

за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Піщанська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області, Державна архітектурно-будівельна інспекція у Полтавській області, про визнання права власності на будівельні матеріали.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено..

Накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі Договору дарування від 26 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Сапко О.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 619 (а.с.13).

Із вказаною ухвалою не погодився ОСОБА_4, який в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обгрунтування доводів скарги зазначає, що він не має на меті вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження свого будинку, оскільки в ньому проживають його дружина, неповнолітні діти, а без зняття їх з реєстрації із залученням органу опіки та піклування вчиняти будь-які дії по відчуженню спірного майна апелянт законодавчо не має жодної можливості.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позов подано про визнання права власності на будівельні матеріали самочинного будівництва, яке не входило до складу майна, що було подаровано за договором дарування та арештований будинок не має жодного відношення до будівлі, яка є предметом спору та яку нібито будував позивач.

Зауважує, що під час постановлення оскаржуваної ухвали судом не було враховано, що позивачем не надано доказів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову та не зазначено про жодні обставини, як саме невжиття заходів забезпечення позову в майбутньому може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

У судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу не визнали, прохали її відхилити, а ухвалу місцевого суду залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_4, в якому прохав визнати за ним право власності на будівельні матеріали, що використані при незакінченому будівництві, яке розташоване по АДРЕСА_1, Кременчуцького району, Полтавської області, вирішити питання судових витрат (а.с.1-6).

Також, 26.10.2017 року позивачем була подана до місцевого суду заява про забезпечення позову, в якій він прохав: винести ухвалу суду про накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1, Кременчуцького району, Полтавської області та належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі Договору дарування від 26.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусам Кременчуцького районного нотаріального округу Сапко О.Б. зареєстрованого в реєстрі за №619 (а.с.8-10).

У подальшому, як зазначено вище, місцевим судом було постановлено оскаржувану ухвалу, якою задоволено вказану заяву про забезпечення позову у визначений спосіб.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову суд першої інстанції виходив із того, що, між сторонами наявні конфліктні відносини та дії відповідача спрямовані на перешкоджання позивачу у судовому порядку захистити його майнові права, а тому наявні усі підстави вважати, що спірне майно може бути відчужене відповідачем, що утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Такий висновок суду відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до п.п.1,2 ст.151 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Пунктом 1 ч.1 даної статті встановлено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Частиною третьою ст.152 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) установлено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За приписом ч.5 ст.153 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, порядок виконання, розмір застави, якщо така призначена. Копія ухвали надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення.

У відповідності до п.3 постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року, згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

За змістом п.4 даної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Пунктом 7 вказаної постанови передбачено, що ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному ст.209 ЦПК, і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

В матеріалах справи наявна копія оголошення «Бесплатка», з якого вбачається, що ОСОБА_4 мав намір продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1, Кременчуцького району, Полтавської області. Згідно даного оголошення до об'єкту продажу включено сараї, гараж, сауну (а.с.11).

При цьому зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 прохав визнати за ним право власності на будівельні матеріали, що використані при незакінченому будівництві, саме зазначених в оголошенні об'єктів: гаража, сараю та бані.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того що відповідачем вчинялись дії, спрямовані на перешкоджання позивачу захистити свої майнові права шляхом намагання здійснити продаж житлового будинку з господарськими будівлями та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1, Кременчуцького району, Полтавської області. При цьому судом першої інстанції було правомірно визначено, що дії відповідача дають підстави для висновку про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а тому наявні підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 та забезпечення даного позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не звернув уваги, що позов подано про визнання права власності на будівельні матеріали самочинного будівництва, яке не входило до складу майна, яке було подаровано за договором дарування та арештований будинок не має жодного відношення до будівлі, яка є предметом спору та яку нібито будував позивач, є безпідставними з урахуванням наступного.

Згідно ст.381 Цивільного кодексу України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що відповідач мав намір продажу саме садиби, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями (сараї, гараж, сауна) та земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1, Кременчуцького району, Полтавської області, тобто до об'єкту продажу включено спірне майно, то в разі його реалізації, виконання рішення суду буде суттєво утруднене або неможливе. З урахуванням наведеного вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують та не ґрунтуються на нормах права, а тому судом до уваги не беруться.

Колегія суддів вважає, що за наведених вище обставин оскаржувану ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - відхилити.

Ухвалу Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 жовтня 2017 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ С.М. Бондаревська

/підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун