Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Авалян Н.М.
Провадження № 22ц/782/386/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Авалян Н.М.

суддів - Кострицького В.В., Орлова І.В.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року в справі за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення

встановив

30 грудня 2016 роу ОСОБА_3 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою, в якій просив встановити факт, що його вимушене переселення у вересні 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Особами, що беруть участь у справі, є: заявник ОСОБА_3, представник заявника ОСОБА_4, заінтересована особа Міністерство соціальної політики України.

Російська Федерація, хоча і зазначена в заяві в якості заінтересованої особи, не набула статусу учасника процесу, оскільки не була залучена до участі у справі згідно з порядком, визначеним для розгляду справ з іноземним елементом відповідно до статті 415 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням роз'яснень, наданих судам в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя" від 19 грудня 2014 року №13 та в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом" від 16 травня 2013 року № 24-754/0/4-13.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року в задоволенні заяви відмовлено.

Заявник вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим, у зв'язку з чим просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення заяви. В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

В судове засідання особи, що беруть участь у справі не з'явились, що відповідно до частини 2 статті 305 Цивільного процесуального кодексу України не перешкоджає апеляційному розгляду справи з огляду на те, що вони належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду відповідно до вимог статті 303 Цивільного процесуального кодексу України, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_3 є громадянином України, постійно проживав в місті Луганську, а з 20 вересня 2015 року перемістився з тимчасово окупованої території до міста Сєвєродонецька Луганської області. З вказаної дати перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області як внутрішньо переміщена особа.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що:

1) заявник має право звернутися до суду з метою безпосередньої реалізації та доведення свого права на справедливу компенсацію з Російської Федерації без попереднього встановлення факту вимушеного переселення заявника внаслідок збройної агресії та окупації з боку Російської Федерації .

2) факт збройної агресії відносно України та тимчасової окупації окремих районів Донецької та Луганської областей Російською Федерацією є загальновідомим , адже він підтверджений нормативно-правовими актами України.

До такого висновку суд прийшов, виходячи із змісту статті 256 Цивільного процесуального кодексу України та роз'яснень, наведених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", а також з системного аналізу норм матеріального права:

Конститутуції України,

Цивільного кодексу України,

Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території" від 15 квітня 2014 року № 1207-VII,

Закону України "Про санкції" від 14 серпня 2014 року № 1644-VII,

Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року № 1932-XII, Постанови Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" від 17 березня 2015 року № 254-VIII,

Постанови Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VIII,

Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року "Про нову редакцію Воєнної доктрини України" від 24 вересня 2015 року № 555/2015.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення заяви та вважає, що рішення суду загалом відповідає вимогам статей 11,213 Цивільного процесуального кодексу України щодо законності та обгрунтованості.

Правильним є висновок суду про те, що загальновідомий факт не підлягає встановленню судом в порядку окремого провадження, оскільки це відповідає нормам Цивільного процесуального кодексу України, якими регламентований інститут окремого провадження. Окремо слід зауважити, що сам заявник не ставить під сумнів те, що факт, який він просить встановити рішенням суду, є загальновідомим, оскільки визнаний на законодавчому рівні в України, а також визнаний світовою спільнотою. З цього приводу в заяві наведено змістовний аналіз вітчизняних та міжнародних норм права.

Також є правильним висновок суду про те, що заявник має право звернутися до суду з метою безпосередньої реалізації та доведення свого права на справедливу компенсацію з Російської Федерації без попереднього встановлення факту вимушеного переселення заявника внаслідок збройної агресії та окупації з боку Російської Федерації також є правильним, адже право на судовий захист є конституційним правом громадянина (стаття 8, 55, 124 Конституції України), яке є абсолютним, тому будь-яка особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодування завданої йому шкоди без поперднього вирішення питання про встановлення факту, що має юридичне значення.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в заяві ОСОБА_2 ставиться питання про визнання причини його вимушеного переселення з місця постійного проживання, оскільки причина не зазначена в довідці вимушено переміщеної особи. Встановлення причини переселення заявник вважає юридично значущим для набуття ним іншого правового статусу - жертви (потерпілого) від міжнародного збройного конфлікту, тобто особи, що перебуває під захистом Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року.

Цим доводам заяви суд першої інстації правової оцінки не дав, але це не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки правильним є загальний висновок суду про те, що факт, який просить встановити заявник, не підлягає встановленню судом в порядку окремого провадження.

Надаючи оцінку доводам заяви щодо визначення статусу заявника, апеляційний суд зауважує наступне.

Правовий статус особи - це положення людини в правовій реальності, що відображає фактичний стан людини у взаємовідносинах з суспільством і державою. Це сукупність субєктивних прав, юридичних обовязків і законних інтересів субєктів права.

Державою на законодавчому рівні врегульовано правовий статус внутрішньо переміщених осіб та визначено порядок реалізації їх прав.

Статус внутрішньо переміщеної особи визначений Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VI.

Стаття 1 зазначеного Закону визначає поняття внутрішньо переміщної особи , якою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Як встановлено судом, статус заявника як внутрішньо переміщної особи встановлено згідно з порядком, визначеним законом.

Встановлення іншого статусу, на який посилається заявник - жертви (потерпілого) від міжнародного збройного конфлікту та особи, що перебуває під захистом міжнародної Конвенції не може бути пов'язаний із встановленням в порядку окремого провадження факту, що має юридичне значення, оскільки будь-який статус особи або визначається законом (як вітчизняними, так і міжнародними нормами права, визнаними держвою) або визнається судом в кожному конкретному випадку звернення особи до суду з позовом за захистом порушеного права. Зокрема, Женевською Конвенцією про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, на яку посилається заявник, визначений статус осіб, що перебувають під захистом цієї Конвенції. А в?практиці?Європейського суду?з прав людини існують?різні? поняття жертви (потенційна жертва, непряма?жертва, безпосередня жертва).

Доводи апеляційної скарги про те, що відмова в задоволенні заяви порушує право заявника на судовий захист апеляційний суд вважає неприйнятними та зауважує з цього приводу наступне.

Особа має право скористатись будь-яким способом захисту права, але судовий захист порушених прав та інтересів особи, порівняно з іншими формами захисту, має свої особливості

Судом в порядку окремого провадження встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а також такі факти встановлюються тільки тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Обставина розцінюється як така, що має юридичне значення, лише з точки зору тих правових наслідків, які вона згідно з законом може викликати. Юридично значимий і юридично байдужий характер факту повинні визначатися конкретно по кожній окремо взятій справі, адже наслідки, настання яких прагне заявник, можуть бути юридично значущими але можуть бути і байдужими з точки зору права або ж суперечити йому.

Виходячи з специфіки розгляду справ окремого провадження, заява ОСОБА_2 підлягала б задоволенню лише за умови, якщо для досягнення поставленої заявником мети факт, який він просить встановити, має правоутворююче значення, адже судовий захист прав та законних інтересів особи здійснюється шляхом постановлення судом рішення, якє має загальнообов'язкову силу.

Згідно зі статтею 14 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, у тому числі й про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обовязковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, установ, підприємств, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Перш за все рішення є обовязковим для заявника та заінтересованих осіб, до яких відносяться органи, організації та установи, у яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту. Звернувшись до суду, заявник не усвідомив, в який спосіб він може реалізувати рішення суду про встановлення факту. Зазначене в заяві в якості заінтересованої особи Міністерство соціальної політики України відповідальне за забезпечення державної політики в галузі соціального захисту населення. Внутрішньо переміщені особи за своїм статусом мають права на певні соціальні гарантії. Але для цього потрібно лише визначення статусу, якого заявник набув у встановленому законом порядку. Таким чином є очевидним, що рішення суду про встановлення факту, про який просив заявник, не може бути реалізоване шляхом звернення до Міністерства соціальної політики України.

Підсумовуючи наведене, апеляціний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду про необгрунтованість заяви з нормативної точки зору.

Відповідно до статті 308 Цивільного процесуального кодексу України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 308, 313, 315, 317, 319, 323-325, 327 Цивільного процесуального кодексу України,

ухвалив

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Авалян Н.М.

Судді Кострицький В.В.

ОСОБА_5