АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

судді Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 7 серпня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_3 у лютому 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Посилалися на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики 11 січня 2014 року.

Зазначали, що ОСОБА_5 передано ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 200000 грн., що за курсом євро 19 грн. 60 коп. на день передачі грошових коштів складає 17241 євро.

ОСОБА_2 зобов»язався повернути позику до 1 березня 2014 року в умі 200000 грн., а в разі збільшення курсу євро грошові кошти, що підлягають повернення повинні складати еквівалент 17241 євро за комерційним курсом на день повернення, але не менше 200000 грн.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не повернуто грошові кошти, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_2 позику в сумі 496244 грн. 25 коп., проценти за користування грошовими коштами з 1 березня 2014 року по 20 лютого 2017 року в сумі 227031 грн. три проценти річних за прострочення зобов»язання в сумі 36021 грн. 37 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 7 серпня 2017 року позов задоволено, постановлено стягнути з красовського О.О. на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 759296 грн. 62 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа №727/1959/17 Головуючий у 1 інстанції Літвінова О.Г.

Провадження №22-ц/794/1062/17 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Категорія 27

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 7 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.1046, ч.2 ст.1047 ЦК України та вважав встановленим, що ОСОБА_2 не виконано зобов»язання за договором між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позики від 11 січня 2014 року з повернення грошових коштів.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позики від 11 січня 2014 року.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вчинено договір позики 11 січня 2014 року.

На підставі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

До матеріалів справи приєднано договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позики від 11 січня 2014 року (а.с.60).

За змістом договору ОСОБА_5 передає, а ОСОБА_2 отримує грошові кошти в сумі 200000 грн., що за курсом євро 19 грн. 60 коп. на день передачі грошових коштів складає 17241 євро.

Грошові кошти передано ОСОБА_2 готівкою в повному обсязі.

ОСОБА_2 зобов»язався повернути ОСОБА_3 позику до 1 березня 2014 року в сумі 200000 грн., в разі збільшення курсу євро грошові кошти, що підлягають повернення повинні складати еквівалент 17241 євро за комерційним курсом на день повернення позики, але не менше 200000 грн.

За правилом ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у звязку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У відповідності до частин третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики позикодавець має право на одержання від позичальника процентів за весь строк користування позиченими коштами.

У такому разі судом першої інстанції правильно стягнуто з ОСОБА_2 проценти за користування грошовими коштами за період з березня 2014 року по лютий 2017 року та три проценти річних.

Разом з тим суд першої інстанції не звернув уваги на те, що договором

між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позики від 11 січня 2014 року визначено зобов»язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 позику в сумі 200000 грн., в разі збільшення курсу євро грошові кошти, що підлягають повернення повинні складати еквівалент 17241 євро за комерційним курсом на день повернення позики, але не менше 200000 грн.

Натомість судом першої інстанції визначено розмір грошових коштів, що підлягали поверненню у вигляді еквівалента 17241 євро за офіційним курсом Національного банку України.

Отже, підлягають поверненню грошові кошти в сумі 17241 євро, що відповідно до комерційного курсу євро на день ухвалення судового рішення 30 грн. 41 коп. становить 524321 грн. 22 коп.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

На підставі ч.3 наведеної норми апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм

процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Колегія суддів не вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги ОСОБА_2, визначити розмір позики, що підлягає повернення, у еквіваленті 17241 євро за комерційним курсом на день повернення позики, але не менше 200000 грн., оскільки ОСОБА_3 судове рішення не оскаржено.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 відноситься до субєктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За змістом правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року №6-79цс12, договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо субєктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб субєктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 1048 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці 4 п. 1 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 99 Конституції України і Указу Президента України від 25 серпня 1996 року № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» грошовою одиницею і єдиним законним засобом платежу на території України є гривня.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 позики у національній валюті України, що еквівалентна 17241 євро.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_2, на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо нікчемності правочину.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.8 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 відповідно до частини першої статті 215 ЦК

підставою недійсності правочину є недодержання стороною

(сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент

вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який

не вчинено.

Законодавством не встановлена норма права, яка передбачає недійсність договору позики у разі визначення позики у грошовому еквіваленті в іноземній валюті.

Отже, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючичь п.1 ч.1 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргуКузіна ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 7 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий підпис (ОСОБА_7Ю.)

Судді підписи (ОСОБА_8, ОСОБА_9О.)

З оригіналом згідно: