Справа №471/375/17-ц 06.07.2017 06.07.2017 06.07.2017
Провадження №22-ц/784/1576/17
Категорія 47 Головуючий у першій інстанції - Скарницька І.Б.
Доповідач апеляційного суду - Шаманська Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участю: позивачки - ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4,ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 6 червня 2017 р. по справі за позовом

ОСОБА_3

до

Братської районної державної адміністрації Миколаївської області

(далі - Братської РДА),

Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області

(далі - Новокостянтинівська сільрада),

відділу Держгеокадастру у Братському районі Миколаївської області,

(далі - відділ Держгеокадастру)

про визнання права на земельну частку (пай),

у с т а н о в и л а :

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до Братської РДА, Новокостянтинівської сільради, відділу Держгеокадастру про визнання права на земельну частку (пай).

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка зазначала, що 30 листопада 1989 року її було прийнято на роботу в колгосп ім. Мічуріна Братського району (згодом перейменований на КСПТ ім. Мічуріна Братського району Миколаївської області), а 26 січня 1989 року в члени цього колгоспу.

22 листопада 1995 року КСПТ ім. Мічуріна отримало державний акт на право колективної власності на землю та відповідно до Указу Президента від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» почало розпаювання своїх земель між членами колгоспу відповідно до списків, в яких її прізвище було відсутнє.

5 вересня 1997 року позивачку звільнено за власним бажанням.

Посилаючись на те, що при отриманні КСПТ ім. Мічуріна державного акту на право колективної власності на землю вона мала право на земельну частку пай, але не зверталась за захистом порушених прав, оскільки була необізнана в законодавстві та не мала коштів на кваліфіковану правову допомогу, а звернувшись у 2016 році до Миколаївської облдержадміністрації їй було відмовлено у видачі правовстановлюючого документу про право на земельну частку (пай), позивачка просила поновити строк звернення до суду за захистом порушеного права, визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 6,87 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Братського району Миколаївської області, оскільки під час розпаювання земель у 1995 р. вона залишалась членом колгоспу та мала право на отримання земельної частки (паю).

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 6 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила скасувати рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального, процесуального права та неврахування ним поважних причин пропуску строку позовної давності для звернення з позовом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» N 720/95, від 8 серпня 1995 р. установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Згідно п.2 зазначеного Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були чи залишилися членами цього підприємства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

Підстави для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) встановлені статтею 3 цього Закону.

Судом встановлено, що 30 листопада 1988 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу в колгосп ім. Мічуріна Братського району про що свідчить запис в трудовій книжці останньої ( а.с.12-15).

26 січня 1989 року рішенням загальних зборів колгоспу ім. Мічуріна позивачку прийнято в члени колгоспу ( а.с. 18).

Вподальшому колгосп ім. Мічуріна перейменовано в КСПТ «ім. Мічуріна».

22 листопада 1995 року КСПТ ім. Мічуріна отримало державний акт на право колективної власності на землю для ведення сільськогосподарського виробництва . До цього акту додано список громадян - членів КСПТ.

5 вересня 1997 року позивачка була звільнення з КСПТ ім. Мічуріна за власним бажанням.

При перевірці списку членів КСПТ ім. Мічуріна на одержання землі (додаток до державного акту) встановлено відсутність прізвища ОСОБА_3

Оскільки на дату одержання КСПТ ім. Мічуріна державного акту на право колективної власності на землю, позивачка ОСОБА_3 працювала в цьому підприємстві і залишалася його дійсним членом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачка мала право на земельну частку (пай) та мала право на виділення її у натурі.

В той же час, як правилами ст. 71 ЦК Української РСР так і приписами ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ст. 76, ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Розпаювання земель КСПТ ім. Мічуріна відбувалося в 1995-2000 роках.

Про порушення свого права на отримання земельної частки (паю) ОСОБА_3 дізналася або могла довідатися у 1997 р., коли звільнялась з КСПТ ім. Мічуріна та мала можливість знати про дату отримання зазначеним господарством державного акту на право колективної власності на землю.

До суду з позовом ОСОБА_3 звернулась лише 18 травня 2017 року. При цьому, будь-яких належних доказів чинення перешкод звернення з позовом з 1997 року по травень 2017 року позивачка не надала та не навела переконливих причин поважності пропуску строку позовної давності.

До того ж, враховуючи що розпаювання земель відбулося у 2000 році, позивачкою невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено без поважних причин строк позовної давності.

Виходячи з зазначеного, районний суд правильно ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 у зв'язку з пропуском без поважної причини строку для звернення з позовом до суду.

Доводи позивачки про те, що строк позовної давності нею пропущено з поважних причин через похилий вік, стан здоров'я та неможливість звернутися за правовою допомогою, не заслуговують на увагу, оскільки довідки ВКК про стан здоров'я, надані позивачкою та медичні документи не свідчать про тривалий, постійний, протягом більш як двадцяти років, незадовільний стан здоров'я позивачки.

До того ж, на час звільнення з КСПТ ім. Мічуріна ОСОБА_3 досягла 40-річного віку, а тому мала можливість захистити свої права, в передбачений законом спосіб та строки.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Братського районного суду Миколаївської області від 6 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць