Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №310/5589/15 Головуючий у 1 інстанції: Троценко Т.А.
Провадження №22-ц/778/1466/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Маловічко С.В.

ОСОБА_2,

секретаря Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, у якому просила зобовязати ОСОБА_3 здійснити за свій рахунок знесення самочинно збудованого нерухомого майна літньої кухні літ. «Ж», яка розташована на земельній ділянці загальною площею 156,8 кв. м по вул. Нахімова, 46 у м. Бердянську Запорізької області, та привести вказану земельну ділянку до попереднього стану.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником 6/7 частини домоволодіння № 46 по вул. Нахімова у м. Бердянську Запорізької області. Інша 1/7 частини домоволодіння належить її брату ОСОБА_3, який без її дозволу на земельній ділянці, яка не була йому виділена під будівництва, не отримавши проектних та дозвільних документів, здійснив самовільне будівництво літньої кухні літ. «Ж».

Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка знаходиться у спільному користуванні, проте вона позбавлена можливості користуватися її частиною, просила позов задовольнити.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобовязано ОСОБА_3 здійснити за свій рахунок знесення самочинно збудованого нерухомого майна літньої кухні «Ж», яка розташована на земельній ділянці загальною площею 156,8 кв. м по вул. Нахімова, 46 у м. Бердянську Запорізької області та привести земельну ділянку до попереднього стану.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року рішення апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки апеляційний суд не звернув уваги на те, що свої вимоги позивачка не обґрунтовувала тим, що при самочинному будівництві відповідачем не дотримано вимог Державних будівельних норм України чи протипожежних норм і правил, а зазначала, що є власником більшої частини житлового будинку (6/7 частини), але через самовільне зведення двоповерхової будівлі фактично позбавлена можливості користуватися присадибною земельною ділянкою.

Особи, що беруть участь у справі, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується розписками про отримання судової повістки та рекомендованим повідомленням про вручення поштою судової повістки ( т.2 а.с.14;18-19).

Позивачка та її представник не зявилися до апеляційного суду.

Від представника позивачки надійшла письмова заява, де міститься клопотання про розгляд справи за їх відсутності ( .2 а.с.27-28).

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляду, які не прибули в судове засідання..

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалась на те, що вона, як власник 6/7 частини домоволодіння, фактично позбавлена можливості користуватися частиною присадибної земельної ділянки, яка знаходиться у спільному з відповідачем користуванні через здійснення останнім на ній самовільного будівництва.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що самовільним будівництвом, здійсненим відповідачем порушено права позивачки, як власника більшої частини житлового будинку та користувача земельної ділянки, площа якої повинна відповідати частці у праві власності.

Однак, такий висновок зроблено судом без належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обовязків сторін, належної оцінки наданих ними доказів.

За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і обєктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданим Бердянською державною нотаріальною конторою від 13 січня 1998 року, ОСОБА_4 належить 6/7 частин житлового будинку по вул.. Нахімова, 46 у м. Бердянську Запорізької області, ОСОБА_3 1/7 частина названого вище будинку на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданим Бердянською державною нотаріальною конторою від 03 листопада 2000 року ( а.с.13, 29 т.1 ).

Відповідно до ст.30 Земельного кодексу України 1990 року ( в редакції, яка діяла на момент виникнення у сторін права власності на житловий будинок) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених в ст.30 ЗК України випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Статтями 22, 23 ЗК України 1990 року передбачено виникнення права власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Заборонено приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею ( ч..2 ст.22 ЗК).

За змістом вищезазначених положень закону право власності або право користування земельною ділянкою посвідчується державним актом, а при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами згідно з положеннями чинної на момент виникнення у сторін права власності на житловий будинок ст.30 ЗК 1990 року до набувача житлового будинку від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Осіпенківської міської ради депутатів трудящихся від 30 травня 1953 року № 292 розділ 3 під домоволодінням та господарськими спорудами по вул.. Нахімова, 46 у м. Бердянськ Запорізької області, на які відсутні правові документи, залишена у тимчасовому користуванні земельна ділянка площею 156,8 кв.м. ( т.2 а.с.20-23).

На території домоволодіння знаходиться самовільно побудована двоповерхова літня кухня літ. «Ж», право власності на яку рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2009 року було визнано за ОСОБА_3 (а.с.5).

Вказане рішення скасовано рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 лютого 2013 року, з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволені позову ( т.1 а.с.6-7).

На час вирішення спору, відповідно до витягу з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.03.2017 року літня кухня літ. «Ж» не значиться як самовільний обєкт нерухомості ( т.1 а.с.241).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України ( норма статті що діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, до набувача права власності на житловий будинок (його частину) переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій він розміщений, лише у тому разі, якщо право власності на цю земельну ділянку мав попередній власник (відчужував майна).

Такий висновок, міститься у постанові Верховного Суду України №6-2099цс16 від 12.10.2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка не була обєктом спадкового майна, не надавалась сторонам у користування або на праві власності рішенням міської ради, не видавався на спірну земельну ділянку державний акт сторонам у справі так і попередньому власнику житлового будинку, тому відповідно до положень Земельного Кодексу 1990 року , як позивачка так і відповідач є користувачами земельної ділянки, на якій розташовані будівлі та споруди, які перейшли у власність сторін відповідно до свідоцтва про право на спадкування за законом.

Підставою для предявлення вимог щодо усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування землею мають бути належні та допустимі докази щодо вчинення відповідачем неправомірних дій, спрямованих прямо або опосередковано на свідоме порушення прав позивача на володіння чи користування земельною ділянкою.

Зміст позовної заяви не містить даних які саме дії були вчинені відповідачем, що призвели до порушень прав позивача як користувача земельної ділянки, необхідної для обслуговування своєї частини будинку й господарських споруд відповідно до її частки у праві спільної часткової власності, в поданій позовній заяві позивачем не зазначено посилання на порушення такого права.

Оскільки встановлено, що позивач не надала суду належних та достовірних доказів щодо свого права користування спірною земельною ділянкою та щодо порушення її прав на користування спірною земельною ділянкою зі сторони відповідача, тому позов задоволенню не підлягає.

З мотивів, викладених вище, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш ИЛ А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 жовтня 2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення :

«У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна відмовити».

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: С.В.Маловічко

ОСОБА_2