У х в а л а

03 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року, клопотання про зупинення виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а :

Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 05 жовтня 2016 року відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

Апеляційний суд м. Києва 06 грудня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнив частково: стягнув на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 4 млн 723 тис. 852 грн, із яких: 2 млн 612 тис. 750 грн - сума основного боргу, 2 млн 111 тис. 102 грн - проценти за користування позикою; в іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 березня 2017 року рішення суду апеляційної інстанції залишила без змін.

22 червня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави перегляду вказаного судового рішення суду касаційної інстанції заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року та 11 листопада 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України визначено, що підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 22 березня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики. При цьому, досліджуючи боргову розписку, суд виходив з того, що вона підтверджує боргове зобов'язання у іноземній валюті.

Разом з тим у постановах Верховного Суду України, на які посилається заявник, містяться висновки про те, що:

- письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від їх найменування і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (постанова від 18 вересня 2013 року);

- відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. При цьому аналіз норм статті 99 Конституції України та статей 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України - гривня (постанова від 02 липня 2014 року);

- розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та датою отримання коштів (постанова від 11 листопада 2015 року).

Таким чином, судове рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не суперечить викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Отже, відсутні й правові підстави для зупинення виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року відмовити.

Клопотання про зупинення виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк