АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2503/17 Справа № 204/2831/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, фізичної особи-підприємця ОСОБА_9, фізичної особи-підприємця ОСОБА_10, фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 про визнання правочинів недійсними та поновлення права спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року. За період цього шлюбу, подружжям було придбано два автомобілі - марки MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587 та марки MAZDA, моделі RX8, випуску 2004 року, шасі (кузов, рама) №JM1FE17N650146865. Права власності на обидва автомобілі були зареєстровані за ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу, між колишнім подружжям склався наступний порядок користування спільним майном: ОСОБА_2 користувалася автомобілем MAZDA RX8, а ОСОБА_3 - автомобілем MAZDA 6. Однак, навесні 2015 року, позивачу стало відомо про претензії колишнього чоловіка на автомобіль MAZDA RX8, що підтверджується позовною заявою ОСОБА_3 про витребування автомобіля MAZDA RX8 з чужого незаконного володіння, на підставі придбання вказаного майна після розірвання шлюбу. Після чого, позивач, зробивши необхідні запити щодо отримання інформації, дізналась що 04 травня 2011 року транспортний засіб MAZDA 6, який перебував у користуванні ОСОБА_3, було знято з реєстрації та продано без її згоди іншій особі.

У звязку з чим, ОСОБА_2 з урахуванням всіх уточнень, просила суд визнати недійсним правочин щодо продажу ОСОБА_4 автомобіля MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587, про що 11 жовтня 2011 року видано довідки-рахунку КІМ №996789, визнати недійсним правочин щодо продажу ОСОБА_5 автомобіля MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587, про що 02 листопада 2012 року видано довідку-рахунок ДПІ №672588, визнати недійсним правочин щодо продажу ОСОБА_6 автомобіля MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587, про що 28 травня 2014 року видано довідку-рахунок ВІА №461210, визнати недійсним правочин щодо продажу ОСОБА_7 MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587, про що 26 червня 2014 року видано довідку-рахунок ВІА №508682, визнати недійсним правочин щодо продажу ОСОБА_8 MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587, про що 03 лютого 2015 року видано довідку-рахунок ААЕ №054691, скасувати державну реєстрацію автомобіля MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, №JM7GG32F631111587, вчинену 04 лютого 2015 року Криворізьким ВРЕР УДАІ в Дніпропетровській області на імя ОСОБА_8, поновити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на автомобіль MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 60, 61, 65 СК України, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Із матеріалів справи вбачається, що 21 грудня 1991 року відділом ЗАГС виконкому Ленінського району народних депутатів м. Дніпропетровська було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, актовий запис №1928, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року було розірвано.

За період шлюбу подружжям було придбано два автомобілі - марки MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587 та марки MAZDA, моделі RX8, випуску 2004 року, шасі (кузов, рама) №JM1FE17N650146865, права власності на які були зареєстровані за ОСОБА_3

Згідно із листом Управління ОСОБА_12 в Дніпропетровській області від 07 жовтня 2015 року та додатків до нього, спірний автомобіль, на підтвердження якого видана довідка-рахунок КІМ №996789 від 11 жовтня 2011 року, був проданий ОСОБА_4

В подальшому спірний автомобіль неодноразово продавався: ОСОБА_5, після - ОСОБА_6, після - ОСОБА_7 та після - ОСОБА_8, який станом на сьогодні залишається власником спірного транспортного засобу.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався положеннями Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України і Цивільного процесуального кодексу України та виходив із того, що по-перше, спірний транспортний засіб було знято з обліку 04 травня 2011 року і зареєстровано за іншим власником на підставі довідки-рахунку КІМ №996789 від 11 жовтня 2011 року, тобто у період, коли сторони фактично перебували у шлюбі, а по-друге, суд першої інстанції застосував строки позовної давності, про які було заявлено ОСОБА_3

З урахуванням чого, суд апеляційної інстанції вважає всі доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки пропуск позовної давності ОСОБА_2 щодо звернення із даною позовною заявою дійсно підтверджено матеріалами справи, зокрема, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року, яким було розірвано шлюб між сторонами і яке набрало чинності 27 січня 2012 року, тож право ОСОБА_2 на звернення за захистом своїх прав виникає саме з цього періоду з набрання вказаним рішенням законної сили.

Факт обізнаності апелянта про порушення його права з моменту ухвалення рішення про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2, а також, про відчуження спірного транспортного засобу, нібито без згоди одного із подружжя, підтверджується самими обґрунтуваннями позивача, як в позовні заяві, так і в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_13