АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5451/17 Справа № 205/9530/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Нижний А. В. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору частково недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те що, 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № DNHDGB (далі - кредитний договір), на підставі якого останній отримав грошові кошти у розмірі 43 648 доларів США зі сплатою 1,08 процентів річних у строк до 25 квітня 2028 року (а.с.9-11).

Позивач вважає вищезазначений кредитний договір частково недійсним, оскільки вказаним кредитним договором передбачена подвійна відповідальність за одне й те саме правопорушення, що суперечить Конституції України та іншим законодавчим актам.

У зв'язку з вищезазначеним, просив суд визнати недійсними п. 5.1 та п. 8.4, а також п. 5.3 та п. 6.4 кредитного договору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2017 року у задоволенні позову, відмовлено (а.с.61-62).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк»посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с.73-79).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № DNHDGB, на підставі якого останній отримав грошові кошти у розмірі 43 648 доларів США зі сплатою 1,08 процентів річних у строк до 25 квітня 2028 року (а.с.9-11).

Відповідно до п.5.1 Кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п.8.4 Договору, за кожний день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Згідно з п.8.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 процентів від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

На підставі п. 5.3 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 процентів від суми позову.

Згідно з п. 6.4 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 процентів від суми позову.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у процентах від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, Ленінським районним судом м.Дніпропетровська 11 квітня 2016 року ухвалено рішенння у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яке не набрало законної сили.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведення розміру заборгованості, наявності доказів, що їх підтверджують, обсяг умов кредитування, розмір та порядок внесення щомісячного платежу, обсяг відповідальності за прострочення виконання кредитного зобов'язання).

Отже, підстави та умови нарахування пені і штрафу визначені кредитним договором отримали правову оцінку щодо перевірки правильності нарахування кредитором під час розгляду справи про стягнення заборгованості, предметом доказування якої є вищезазначені факти, що підлягали встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості визначити законність та обгрунтованість нарахування пені і штрафу, що були предметом розгляду іншої справи, а також дійти однозначного висновку наявності подвійного стягнення.

Крім того, враховуючи, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, а позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору змістом якого передбачена повна інформація стосовно умов кредитування, у тому числі й щодо одночасного нарахування пені і штрафу, реальної процентної ставки, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання.

Положенями ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу правовідносин, що виникли між сторонами, належним чином оцінив надані докази та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що зміст правочину суперечить вимогам ЦК України, не заслуговують на увагу та спростовуються положеннями ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України, у розумінні яких сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.червня 2017 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров