РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

29 листопада 2017 року

Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.,

розглянувши в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України в місті Хмельницькому справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

31 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 1 484 Євро, що еквівалентно 46 284,92 грн., посилаючись на те, що 09.11.2016 року відповідач ОСОБА_2 отримала у неї 1 484 Євро та зобовязалася їх повернути протягом року, однак сума позики так і не повернута, а відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобовязання, в звязку з чим просить стягнути дані кошти з ОСОБА_2, проценти в сумі 6 276,53 грн., 3% річних в сумі 1 388,55 грн. та інфляційні втрати в сумі 5 234,82 грн.

Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, представник позивача направила до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку, жодних заяв, клопотань чи заперечень до суду не подала.

У відповідності до ст. ст. 169 ч. 4, 226 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом обєктивно встановлено, що 09.11.2016 року позивач ОСОБА_1 позичила відповідачу ОСОБА_2 1 484 Євро, тобто між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач зобовязалася повернути кошти протягом року. Станом на день подачі позову відповідач не повернула позивачу коштів в сумі 1 484 Євро, що у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, підтверджується розпискою від 09.11.2016 року. Даний письмовий договір позики від 09.11.2016 року, наданий позивачем на підтвердження зобовязань відповідача, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобовязання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог статті 1047 ЦК України; наявність у позивача оригіналу договору позики згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому є підстави для стягнення з неї на користь позивача неповернутої суми позики за вказаним договором. Відповідач не довела факт неодержання грошових коштів від позикодавця (в судове засідання не зявилася), а тому цей договір позики є дійсним та породжує права та обовязки згідно закону України.

Відповідно до роз'ясень, викладених у правових позиціях Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50 цс16, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Ст. 526 Цивільного Кодексу України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Отже, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу згідно договору позики від 09.11.2016 року в розмірі 1 484 Євро. При поданні позову позивачем визначено суму заборгованості, виходячи із офіційного курсу НБУ станом на день подачі позову, а саме в сумі 46 284,92 грн. Станом на дату розгляду справи офіційний курс змінився і становить 31, 945227 грн. за 1 Євро. Як вбачається із роз'яснень, викладених в абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення суду належить наводити розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, виходячи із наведених позивачем в розрахунку до позовної заяви формул, складові та суми стягнення з відповідача на користь позивача, - позика в еквіваленті до 1 484 Євро становитиме 47 406,72 грн.

Однак враховуючи те, що позивач просить стягнути суму боргу в гривневому еквіваленті в розмірі 46 284,92 грн., позовних вимог не збільшувала, тому суд задовольняє дану вимогу в даному розмірі, оскільки позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

При цьому 3 % річних та індекс інфляції підлягають сплаті з моменту настання строку повернення (тобто прострочення) до моменту фактичного повернення боргу.

Зазначений висновок викладений у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України при розгляді справи № 6-37цс15 від 01.04.2015 р.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме : проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Згідно розписки від 09.11.2016 року відповідач зобовязувалася повернути позивачу позику протягом року (тобто до 09.11.2017 р.).

З позовом до суду позивач звернулася 31.10.2017 р., тобто до закінчення строку повернення боргу.

Враховуючи, що строк прострочення на момент звернення до суду не настав, а тому позивачу слід відмовити в частині стягнення 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України.

Щодо стягнення інфляційних, суд зазначає наступне.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі за № 6-771цс15.

Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Тому, з урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача інфляційного знецінення її позики.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Зазначений висновок викладений у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України при розгляді справи № 6-37цс15 від 01.04.2015 р.

Згідно з вищезазначеними нормами, на користь позикодавця також необхідно стягнути проценти за договором позики з моменту отримання позики до дня фактичного повернення коштів відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України.

Оскільки сторони при укладенні договору позики не обумовили, що позика є безоплатною та на неї не нараховуються проценти, відомості про це у розписці відсутні, а тому відповідач зобовязаний сплатити позивачу проценти за користування позикою за період з 09.11.2016 року по 31.10.2017 року на рівні облікової ставки НБУ в розмірі за 2016 рік: 46 284,92 грн. *52(дні)/365(дні) )*17%(облікова ставка НБУ)/100 = 1 120,98 грн.; за 2017 р.: 46 284,92 грн. *304(дні)/365(дні) )*12%(облікова ставка НБУ)/100 = 4 625,96 грн., а всього 5 746,94 грн.

А тому в цій частині вимоги щодо стягнення процентів підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 5 746,94 грн.

Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 09.11.2016 року в сумі 46 284,92 грн. та проценти за користування позикою в сумі 5 746,94 грн., а всього 52 031,86 грн.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст.. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 81, 88, 169 ч. 4, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 23, 526, 611, 625, 1046-1049 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 09.11.2016 року в сумі 46 284,92 грн. та проценти за користування позикою в сумі 5 746,94 грн., а всього 52 031,86 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 563 грн.

Копію заочного рішення не пізніше 3 днів з дня його проголошення направити рекомендованим листом із повідомленням відповідачу.

Письмова заява відповідача про перегляд заочного рішення може бути подана протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя