Провадження №22-ц/784/2523/17
Головуючий суду першої інстанції - Нікітін Д.Г.
Категорія 7 Доповідач апеляційного суду - Локтіонова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участі:

прокурора - Цвікілевич Н.В.,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Прокуратури Миколаївської області

на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва

від 01 листопада 2017 року,

ухвалене за позовом прокурора до Миколаївської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки до комунальної власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з указаним позовом, який обґрунтовував наступним.

30 січня 2009 року рішенням Миколаївської міської ради №33/37 товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі - ТОВ «Миколаївбудпроект») було надано дозвіл для складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23 502 кв.м. з метою надання йому в оренду строком на 10 років для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1.

Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року №35/51 був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для комерційного використання площею 22 156 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1. Проектом передбачено, що земельна ділянка на північному заході межує із землями водного фонду річки Південний Буг. Відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження щодо зміни її цільового використання, а щодо її частини площею 2 304 кв. м - спеціальні обмеження типу 4.3.1. класифікатора КОПВНЗТВЗД щодо обмеження забудови в санітарно-захисних зонах інженерно-технічних споруд і комунікацій. Незважаючи на відсутність договору оренди земельної ділянки з ТОВ "Миколаївбудпроект", Миколаївська міська рада рішенням від 04 вересня 2009 року №36/61 затвердила проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1000 кв.м за рахунок земель ТОВ "Миколаївбудпроект", з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по пров.Авіаційному у м.Миколаєві, у тому числі ОСОБА_8 було відведено земельну ділянку площею 901 кв.м по АДРЕСА_2, а в подальшому останній видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

14 травня 2010 року ОСОБА_8 уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_9, за умовами якого остання купила вказану земельну ділянку.

12 вересня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу та останній набув право власності на спірну земельну ділянку.

Посилаючись на те, що земельна ділянка отримана з порушенням вимог чинного земельного та водного законодавства, розташована у прибережній захисній смузі, відноситься до земель водного фонду з обмеженою сферою використання та на те, що подальше відчуження відбулося з порушенням законодавства, прокурор просив суд: визнати поважними причини пропущення строку позовної давності та поновити строк на звернення з даним позовом до суду, оскільки наявність зазначених порушень було виявлено лише в квітні 2013 року після проведення перевірки на виконання завдання Генеральної прокуратури України; визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року №36/61 в частині надання ОСОБА_8 у власність земельної ділянки площею 901 кв.м по АДРЕСА_2; визнати недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки від 14 травня 2010 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, та від 12 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2; повернути земельну ділянку площею 901 кв.м за вказаною вище адресою вартістю 186 324 грн.83 коп. до комунальної власності.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Під час останнього розгляду справи у суді першої інстанції 28 вересня 2016 року прокурором було подано заяву про зміну предмету позову, в якій він просив визнати незаконними та скасувати пункти 39, 39.1 рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року №36/61 в частині надання ОСОБА_8 у власність земельної ділянки площею 901 кв.м по АДРЕСА_2; визнати недійсним державний акт на право власності на землю НОМЕР_1 від 28.10.2009 р., виданий ОСОБА_8; повернути територіальній громаді м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради спірну земельну ділянку шляхом витребування її у ОСОБА_5

У лютому 2017 року прокурор подав заяву про залишення без розгляду позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 14 травня 2010 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, та від 12 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Ухвалами Заводського районного суду м.Миколаєва від 13 лютого 2017 року задоволено заяву прокурора про залишення без розгляду позовних вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної земельної ділянки та відмовлено у прийнятті його заяви про зміну предмету позову.

24 травня 2017 року прокурор звертався до суду з заявою про об'єднання в одне провадження даного позову та позову прокурора до Миколаївської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на спірну земельну ділянку та її витребування.

Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 24 травня 2017 року у задоволенні заяви прокурора відмовлено.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вказували на безпідставність вимог прокурора, оскільки ним не було доведено порушення прав Держсільгоспінспекції в інтересах якої він звернувся з позовом до суду. Крім того, вони звертали увагу на пропуск прокурором строку позовної давності.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 просили відмовити у задоволенні позову.

Останнім рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 01 листопада 2017 року в задоволенні позову прокурора відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову з урахуванням заяви про зміну предмету позову у зв'язку з тим, що постановлена ухвала суду від 13.02.2017 р. про відмову у прийнятті вказаної заяви, на думку прокурора, є незаконною.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовної заяви прокурора, районний суд виходив з того, що прокурором не було доведено, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, та що було порушено права держави в особі Держсільгоспінспекції.

Між тим, з таким висновком суду у повній мірі неможна погодитися, з огляду на таке.

В силу ст.ст.13-14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державою.

Відповідно до ст.ст.78-83, 116, 118, 125, 126 ЗК України, (в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як об'єкт права власності являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує права інших осіб.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб'єктами права власності на землі приватної власності.

Територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності.

До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені ч.5 ст.151 ЗК України.

Відповідна рада розглядає матеріали вибору земельної ділянки і приймає рішення про затвердження зазначених матеріалів та надає дозвіл і вимоги на розроблення проекту відведення земельної ділянки або мотивоване рішення про відмову.

Після розробки проекту і узгодження його з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, він подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, яка і приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина.

За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України.

Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Зокрема, до земель державної або комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України.

За ст.ст.58, 60-61 ЗК України та ст.ст.87-88,91 ВК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин), Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року №486 до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

За змістом п.«д» ч.4 ст.84 та ч.4 ст.59 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватися у власність громадян.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Згідно з ст.60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

З системного логічного аналізу зазначених норм випливає висновок про те, що до встановлення прибережних захисних смуг за окремими проектами землеустрою, розпорядник землі, в нашому випадку Миколаївська міська рада, позбавлений можливості виділяти у власність громадян земельні ділянки. Лише за умови, що наділена земельна ділянка не віднесена до прибережної захисної смуги, має цільове призначення, яке надає право на виділення її громадянам, є вільною, надана за відповідною процедурою і щодо неї чинним законодавством чи рішенням компетентних органів, постановлених у межах їх повноважень, не встановлено обмежень, щодо можливості її використання для зазначених цілей - передачу землі у власність фізичної особи можна вважати законною.

При цьому, державний орган чи орган місцевого самоврядування не може постановляти рішення щодо правової долі ділянки усупереч положенням чинного земельного, водного або іншого законодавств. Якщо ж таке рішення все таки постановлено, то воно є незаконним і на ньому не може базуватися право особи на земельну ділянку.

Відповідно до ст.45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Згідно з ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка площею 901 кв.м по пров.Авіаційному, 2 в м.Миколаєві розташована у прибережній захисній смузі (на відстані від 71 до 116 метрів від урізу води Бузького Лиману) й відноситься до земель водного фонду (т.1 а.с.271-272).

Ця земельна ділянка на час передачі її у власність ОСОБА_8 була власністю територіальної громади м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

Рішенням Миколаївської міської ради №32/37 від 30 січня 2009 року ТОВ «Миколаївбудпроект» було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23 502 кв.м. з метою надання її в оренду строком на 10 років для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.157, 175-176).

Рішенням Миколаївської міської ради №35/51 від 19 червня 2009 року (пункти 54, 54.1) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв.м, з якої 55 кв.м. під капітальною забудовою, 99 кв.м. під спорудами, 1766 кв.м. під проходами, проїздами та площадками, 20 236 кв.м. під зеленими насадженнями, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1 з обмеженнями у використанні згідно з КОПВНЗТВЗД: правові, типу 1.1. - «зміна цільового використання», а щодо її частини площею 2304 кв.м - спеціальні обмеження типу 4.3.1. щодо обмеження забудови в санітарно-захисних зонах інженерно-технічних споруд і комунікацій.

Крім того, вказаним рішенням дану земельну ділянку передано в оренду ТОВ «Миколаївбудпроект» строком на 10 років для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1 в місті Миколаєві та зобов'язано землекористувача укласти договір оренди земельної ділянки.

Між тим, договору оренди земельної ділянки між ТОВ «Миколаївбудпроект» та Миколаївською міською радою укладено не було.

10 серпня 2009 року ТОВ «Миколаївбудпроект» надало згоду на передачу ОСОБА_8 земельної ділянки у власність орієнтовною площею до 1000 кв.м. за рахунок земель, переданих товариству в оренду (т.2 а.с.147).

Рішенням Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року №36/61 затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_8 у власність земельної ділянки по пров.Авіаційному, 2 в м.Миколаєві площею 901 кв.м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд. Вищезазначену земельну ділянку надано у власність ОСОБА_8 (т.1 а.с.9-10).

Копії рішення міської ради прокурор не отримував, оскільки відповідачі не змогли довести цього. Наявність відмітки у міській раді про надіслання рішення прокурору не свідчить про те, що воно дійсно направлялося та прокурором отримувалося.

Не містять матеріали справи також доказів того, що прокурору з інших джерел могло бути відомо про оскаржуване рішення.

На підставі вказаного рішення 29 жовтня 2009 року ОСОБА_8 видано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (т.1 а.с.262).

14 травня 2010 року ОСОБА_8 уклала із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, за яким остання придбала спірну земельну ділянку (т.1 а.с.208).

07 грудня 2010 року ОСОБА_3 отримала на зазначену земельну ділянку державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 (т.1 а.с.211).

12 вересня 2014 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_5 спірну земельну ділянку (т.1 а.с.205-206).

Того ж дня, реєстраційної службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (т.1 а.с.16).

Відповідно до постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 11.03.2013 р. прокурору про порушення прав держави на землю стало відомо з повідомлень у засобах масової інформації про проведення підготовчих будівельних робіт та масове знищення зелених насаджень в зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману в Заводському районі м.Миколаєва (т.1 а.с.275).

Зазначене підтверджується статтями у засобах масової інформації від 18.02.2013 р., 21.02.2013 р., 23.02.2013 р., 27.02.2013 р. (т.2 а.с.200-225).

16 жовтня 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про поновлення строку звернення з позовом до суду; визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_8 у власність земельної ділянки площею 901 кв.м. по АДРЕСА_2; визнання недійсними договорів купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_3, які були укладені 14 травня 2010 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_3 та 12 вересня 2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5; скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, здійсненої 12 вересня 2014 року о 16 год.34 хв., а також повернення земельної ділянки до комунальної власності.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подано заяви про сплив позовної давності та застосування наслідків її спливу.

Ухвалами Заводського районного суду м.Миколаєва від 13 лютого 2017 року задоволено заяву прокурора про залишення без розгляду позовних вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 14.05.2010 р., укладеного між ОСОБА_8 і ОСОБА_3, та від 12.09.2014 р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, відмовлено у прийнятті його заяви про зміну предмету позову.

14 квітня 2017 року за позовом прокурора відкрито провадження у справі №487/2061/17 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову прокурора у повному обсязі не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Матеріали справи свідчать, що спірна земельна ділянка розташована у у межах прибережної захисної смуги, а тому міська рада не мала права надавати її у власність ОСОБА_8

Про порушення прав територіальної громади м.Миколаєва володіти даною землею прокурору стало відомо у лютому 2013 року з засобів масової інформації.

Виходячи зі ст.45 ЦПК України прокурор мав право звертатися до суду з позовом як позивач, оскільки Миколаївська міська рада порушила законодавство щодо обмеження передачі у власність земель прибережної захисної смуги, а тому не могла бути зазначена позивачем по справі.

Прокурор обґрунтував таке звернення порушенням прав народу України на землю, який був обмежений у користуванні благами, які надані йому Конституцією України.

Приймаючи до уваги, що орган місцевого самоврядування, який здійснює від імені Українського народу права власника землі, порушив делеговані йому права, то є цілком виправданим звернення з таким позовом прокурора, оскільки іншим шляхом поновлення прав на землю є неможливим.

Посилання відповідачів на те, що прокурору про оскаржуване рішення було відомо ще у 2009 році, оскільки помічник прокурора був присутній під час засідання сесії міської ради не може слугувати доказом обізнаності прокурора про розташування земельної ділянки у прибережній захисній смузі. Об'єктивно встановити суть рішення прокурор не мав змоги, оскільки проекти рішення роздавалися депутатам, і на сесії не оголошувалося, що земля знаходиться в межах прибережної захисної смуги.

За такого, колегія суддів вважає, що висновок суду про відмову прокурору у задоволенні вимог про поновлення позовної давності та визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 р. в частині надання ОСОБА_8 у власність спірної земельної ділянки є помилковим.

З представлених прокурором доказів вбачається, що спірна земельна ділянка є прибережною захисною смугою і її незаконне надання ОСОБА_8 у власність порушило права територіальної громади міста Миколаєва на володіння даною ділянкою з метою відпочинку на ній мешканців міста, що становить значний публічний інтерес.

Враховуючи викладене, колегія суддів, вважає що висновок районного суду про відмову у задоволенні позову прокурора в зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення вказаних вимог.

Що стосується висновку суду про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, здійсненої 12 вересня 2014 року о 16 год.34 хв., а також повернення земельної ділянки до комунальної власності, то він є правильним, оскільки на даний час не вирішено питання про витребування землі.

Тому рішення суду в даній частині підлягає залишенню без змін.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на незаконність на його думку ухвали суду від 13 лютого 2017 року про відмову у прийнятті до розгляду заяви про зміну предмету позову та необхідність перегляду рішення суду в апеляційному порядку з урахуванням вказаної заяви є хибним.

З наданої заяви прокурора вбачається, що ним було здійснено зміну і предмета і підстав позову, що є не припустимим.

Отже, висновок суду про відмову у прийнятті заяви прокурора був правильним.

Оскільки рішення суду частково скасоване, а позов прокурором подавався у жовтні 2014 року, то з відповідачів Миколаївської міської ради та ОСОБА_8 на користь держави підлягає стягненню за розгляд справи в суді першої інстанції по 121 грн.80 коп. судового збору з кожного та на користь Прокуратури Миколаївської області за розгляд справи в суді апеляційної інстанції по 133 грн.98 коп. судового збору з кожного.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Прокуратури Миколаївської області задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 01 листопада 2017 року скасувати в частині вирішення вимог прокурора про поновлення позовної давності та визнання незаконним та скасування в частині рішення Миколаївської міської ради та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.

Поновити прокурору строк звернення до суду з позовом до Миколаївської міської ради та ОСОБА_8 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради.

Визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_8 у власність земельної ділянки площею 901 кв.м по АДРЕСА_2 з кадастровим номером НОМЕР_3.

Стягнути з Миколаївської міської ради та ОСОБА_8 на користь держави за розгляд справи в суді першої інстанції по 121 грн. 80 коп. судового збору з кожного.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Миколаївської міської ради та ОСОБА_8 на користь Прокуратури Миколаївської області за розгляд справи в суді апеляційної інстанції по 133 грн.98 коп. судового збору з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку.

Головуючий О.В.Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О.Ямкова