Справа №583/1505/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1517/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом виселення, -

в с т а н о в и л а:

14 червня 2017 року позивач ОСОБА_3О звернувся до суду з вказаним позовом, вимоги якого мотивував тим, що є власником 11/20 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих споруд за № 112 по вул. Шевченка в м. Охтирка. За вказаною адресою він разом зі своїми дружиною, сином та дочкою не зареєстровані і не проживають. Вказує, що має намір продати спірний будинок для придбання іншого житла для своєї сімї, проте, його мати ОСОБА_4, яка не є членом його сімї і права власності на житло не має, чинить йому перешкоди у праві розпорядження будинком, оскільки виселятися з будинку добровільно не бажає, порозуміння з цього приводу у них немає, а потенційні покупці відмовляються придбавати будинок з проживаючою у ньому відповідачкою. Зазначає, що спільного господарства з відповідачкою не веде. Вважає свої права, як власника частини будинку, порушеними, тому просить суд їх захистити шляхом виселення відповідачки з житлового будинку.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом принципів змагальності, справедливості і неупередженого судового розгляду, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначені вимоги обґрунтовує тим, що суд не взяв до уваги докази, якими підтверджується перешкоджання позивачу у реалізації його права користування та розпорядження належним йому будинком, а саме: відеозапис від 13 червня 2017 року. Вказує, що відповідачка була зареєстрована у будинку попереднім власником, а з моменту набуття ним права власності на житло відповідачка не вселялася в те приміщення як член сімї нового власника. Крім того, посилається на те, що відповідачка не є членом його сімї, оскільки вони разом не проживають, спільного побуту не мають і спільного господарства не ведуть.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 і його представника адвоката ОСОБА_5 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 17 серпня 2012 року позивачу ОСОБА_3 належить 11/20 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих споруд та приватна земельна ділянка площею 0,0550 га, надана для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою по вул. Шевченка, 112 в м. Охтирка Сумської області (а.с. 6, 7).

ОСОБА_4 з 19 червня 2012 року зареєстрована у вказаному житловому приміщенні його попереднім власником ОСОБА_6, який подарував частину будинку позивачу (а.с. 28, 77, 94а, 97, 101).

Позивач ОСОБА_3 разом зі своєю дружиною, сином та дочкою проживали та були зареєстрованими у ІНФОРМАЦІЯ_1 з 05 лютого 2013 року, а з 05 квітня 2017 року зареєстровані та проживають в іншому місці по пров. Положанський, 6 в м. Охтирка (а.с. 4-5, 28-31).

Сторонами також визнано, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4

Відмовляючи в позові про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом виселення відповідачки, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених вимог, зазначаючи, що перешкоджання у реалізації права власника житла на його продаж не є підставою для виселення члена сімї власника у розумінні ст. 116 ч. 1 ЖК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 41 ч. 4 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вимогами ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У ст. 317 ЦК України йдеться про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

При здійсненні права власності, як це передбачено ст. 319 ч. 1, ч. 2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Крім того, у ст. 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як передбачено ст. 9 ч. 4 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У ст. 156 ЖК України йдеться про те, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В той же час, виходячи з вимог ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За правилами ст. 116 ч. 1 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном шляхом виселення колишніх членів сімї та інших громадян із належного йому на праві власності жилого приміщення, але за наявності певних обставин, про що йдеться у ст. 116 ч. 1 ЖК України.

Отже, передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності, так як вказане обмеження прав власника ґрунтується на законі.

Як зазначалося вище, до набуття позивачем у власність частини будинку, попередній його власник зареєстрував відповідачку у цьому будинку.

Отже, з 19 червня 2012 року ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1 на правах наймача, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, не була членом сімї попереднього власника будинку ОСОБА_6

Після набуття частини вказаного будинку у власність позивачем ОСОБА_3 відповідачка залишилася проживати у цьому ж жилому приміщенні і місце реєстрації не змінювала.

При цьому, у період спільного проживання сторін у справі у спірному житлі з 05 лютого 2013 року до 05 квітня 2017 року ОСОБА_3 не встановлював порядку користування належною йому частиною будинку відносно своєї матері, за вказаний період був здійснений певний ремонт у будинку, дещо покращився його технічний стан, а також були здійснені інші облаштування, що підтверджується відповідними документами (а.с. 48-58), у звязку з чим можна дійти висновку, на чому наполягає і відповідачка, що остання продовжила проживати у будинку сина у той період як член його сімї.

Протилежного позивачем не доведено.

Змінивши місце проживання та реєстрації на пров. Положанський, 6 в м. Охтирка, позивач ОСОБА_3, а також члени його сімї дружина та двоє дітей з 05 квітня 2017 року спільного побуту та спільного господарства з відповідачкою ОСОБА_4 вже не ведуть, оскільки фактично з вказаного часу проживають за різними адресами і у розумінні ст. 64 СК України відповідачка перестала бути членом сімї позивача, проте, вважається такою, що, будучи зареєстрованою, продовжила проживати у спірному будинку з дозволу і як колишній член сімї його власника.

Виходячи із встановлених судом першої інстанції обставин, колишній член сімї власника частини будинку (позивача по справі) відповідачка ОСОБА_4, яка продовжила проживати у займаному нею житловому будинку за згодою власника, чого в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не спростував позивач ОСОБА_3, має право користуватись житловим будинком нарівні з його власником.

В той же час, заявлені позивачем вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належною йому власністю шляхом виселення відповідачки з частини будинку мали бути реалізовані при наявності обставин, передбачених ст. 116 ч. 1 ЖК України, а саме: якщо відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

З цього приводу у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 02 квітня 1985 року, з послідуючими змінами, зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Однак, з матеріалів даної справи вбачається, що у діях відповідачки, зокрема, які зафіксовані у відеозаписі від 13 червня 2017 року, відсутня антигромадська поведінка щодо перешкоджання позивачу користуватись, а відтак, і проживати в спірному будинку, оскільки реальних перешкод як у використанні будинку за призначенням, так і його продажу відповідачкою не вчинялись. Словесна заборона відповідачки продавати будинок, а також впускати сторонню особу до будинку для його огляду не свідчать про вчинення реальних перешкод для власника цього будинку.

З відеозапису також вбачається, що позивач має ключі від хвіртки домогосподарства, тому вільно потрапив на його територію, а також не намагався потрапити у будинок, до надвірних будівель і споруд.

Доводи заявника апеляційної скарги про неможливість реалізувати наміри з продажу будинку не можуть бути доказами перешкоджання власнику у реалізації права на розпорядження його майном, оскільки ОСОБА_4 не є стороною правочину щодо відчуження спірного будинку і не може впливати на його укладення. Крім того, договір купівлі-продажу будинку між позивачем та іншими особами не укладався і права власника ще не є порушеними. Усна заборона відповідачки на продаж будинку, як і напис на дверях будинку про її незгоду на продаж житла, прав власника будинку не порушують, оскільки реальних перешкод у їх реалізації відповідачка не вчиняла.

Таким чином, для виселення ОСОБА_4 відсутні підстави, ураховуючи, що позивачем не доведено існування передбачених ст. 116 ч. 1 ЖК України підстави для її виселення.

Отже, колегія суддів вважає, що позивач не довів належними, допустимими, обґрунтованими і переконливими доказами обставин щодо задоволення його позову, з урахуванням положень ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 116 ч.1, 156, 157 ЖК України, на які він посилався як на підставу їх задоволення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду щодо відмови в позові не спростовують і не містять посилань на такі порушення закону, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а його висновки щодо відмови в позові відповідають обставинам справи, тому оскаржуване рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, відповідно, відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді: