АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 526/893/17 Номер провадження 22-ц/786/2712/17Головуючий у 1-й інстанції Тищенко Л. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого - МАРТЄВА С.Ю.,

суддів - ГАЛЬОНКІНА С.А., ЛОБОВА О.А.,

за участю секретаря ШЕВЧЕНКО І.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 26 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому зазначала, що 12.07.2007 року зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_3

Сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Також зазначила, що спільне життя не склалося, можливість зберегти сім`ю немає.

Просила розірвати шлюб та залишити неповнолітніх дітей проживати з нею.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 26 вересня 2017 року шлюб, укладений 12 липня 2007 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гадяцького районного управління юстиції у Полтавській області, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, актовий запис № 101, розірвано.

Після розірвання шлюбу залишено ОСОБА_2 прізвище АКСЮТЕНКО.

Визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, з батьком ОСОБА_3

В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей та ухваленням нового рішення в цій частині про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю.

Апеляційний суд перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дійшов висновку, що остання задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що 12.07.2007 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2І.( а.с.4).

Також встановлено, що подружжя має трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно довідки Гадяцької ЦРЛ від 07.07.2017 року № 01-08/1553 ОСОБА_2 перебуває на диспансерному обліку у лікаря - психіатра з діагнозом психічного захворювання.

Згідно довідки Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф. МАЛЬЦЕВА від 19.06.2017 року № 06-10/2633 ОСОБА_2 знаходилась на лікуванні з 20.07. 2016 року по 22.08.2016 року з діагнозом Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії, та з 15.11.2016 року по 023.02.2017 року з діагнозом: Шизофренія, епізодичний тип перебігу( а.с.41).

Із характеристики з місця роботи ОСОБА_2 вбачається, що вона працює на посаді прибиральниці службових приміщень. За час роботи зарекомендувала себе як добросовісний працівник. Має замкнутий та мовчазний характер.

Місцевим судом також встановлено, що відповідач не перебуває на обліку у лікаря - психіатра та нарколога ( а.с.27).

Відповідач ОСОБА_3 з 08.07.2017 року проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з матір`ю та дядьком ОСОБА_7 Умови придатні для проживання неповнолітніх дітей, що підтверджується висновком опікунської ради при виконавчому комітеті Гадяцької міської ради.

Позивачка не надала можливості обстежити її житлові умови.

Визначаючи місце проживання неповнолітніх дітей разом з батьком, місцевий суд виходив з того, що відповідач надав належні докази про можливість проживання дітей разом з ним, має постійне місце проживання та придатні умови для проживання неповнолітніх дітей, відсутність підтверджуючих належних умов за місцем проживання матері, а також врахував інтереси дітей.

Апеляційний суд Полтавської області вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

З огляду на ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно зі ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір'ю.

Згідно ст. 18 Конвенції «Про права дитини», яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

З огляду на ч.6 ст.7 СК України рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги.

Європейський суд з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року , у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказує та допускає розлучення дитини з матір'ю, а таким винятковим випадком може бути ситуація, в якій це відповідає інтересам дитини, що залежно від обставин конкретної справи допускає і залишення дитини з батьком, але зазвичай це потребує уникнення поверхового ставлення, забезпечення поглибленого вивчення і врахування різноманітних факторів.

Вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка перебуває на диспансерному обліку у лікаря - психіатра з діагнозом психічного захворювання.

Згідно довідки Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф. МАЛЬЦЕВА від 19.06.2017 року № 06-10/2633 ОСОБА_2 знаходилась на лікуванні з 20.07.2016 року по 22.08.2016 року з діагнозом Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії, та з 15.11.2016 року по 023.02.2017 року з діагнозом: Шизофренія, епізодичний тип перебігу( а.с.41).

Із справи також вбачається, що позивачка не надала можливості обстежити її будинок та умови проживання дітей, що підтверджується актом від 20.06.2017 року.

Відповідач в свою чергу надав всі докази про можливість проживання дітей разом з ним, має постійне місце проживання та придатні умови для проживання неповнолітніх дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач намагається забрати дітей, для того щоб не платити аліменти, не підтверджені будь-якими доказами.

Акт обстеження матеріально - побутових умов житла ОСОБА_2, як доказ, не береться до уваги, оскільки він не був предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а тому не дає підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: С. Ю.МАРТЄВ

Судді: С.А. ГАЛЬОНКІН

ОСОБА_8

З оригіналом згідно:

суддя С.Ю. МАРТЄВ