АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Коренюк А.М.
№ 22-ц/796/5844/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Юрченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, державний нотаріус Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Вірнік Ірина Євгеніївна про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину,-

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом в якому з урахуванням уточнених вимог просила:

визнати заповіт від імені померлого ОСОБА_4 на все майно, який було посвідчений Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-1102 від 29.04.2016 року недійсним з моменту його вчинення;

скасувати свідоцтво про право на спадщину виданого на імя ОСОБА_2 серія та №3-514 видане 12.11.2016 року Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21.03.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просила скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що під час розгляду справи з'ясувалось, що нотаріус Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Вірнік І.Є. допустила описку щодо дати посвідчення заповіту й помилково вказала дату «ІНФОРМАЦІЯ_1» замість «25.12.2013 року» при цьому реєстровий №3-1102 збігається. З огляду на вказане позивач неодноразово зверталася до суду першої інстанції з клопотання про витребування даних реєстрів вчинення нотаріальних дій нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори ВірнікІ.Є. за ІНФОРМАЦІЯ_1 та за 25.12.2013 року.

Зазначала, що для повного та об'єктивного розгляду справи необхідно перевірити реєстри вчинення нотаріальних дій і з'ясувати коли саме було вчинено нотаріальну дію щодо посвідчення заповіту, оскільки в різних документах поставлені різні дати. Проте, суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання позивача про витребування реєстрів вчинення нотаріальних дій та про перевірку номеру бланку, у зв'язку з чим прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Сторони та треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, державний нотаріус Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Вірнік І.Є. в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшов лист в якому остання просила розглядати справу у відсутності Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу відсутності осіб, які не з'явились.

06.06.2016 року позивач подала до суду клопотання про зупинення апеляційного провадження у зв'язку зі зверненням ОСОБА_1 до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту з підстав неналежності ОСОБА_4 напису та підпису на оспорюваному заповіті від 25.12.2013 року.

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки підстав для його задоволення за п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України немає.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно з ст.ст.1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК Україниправочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК Українищодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником

Судом встановлено, що 25.12.2013 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Вірнік І.Є., який був зареєстрований в реєстрі за №3-1102 відповідно до якого останній на випадок своєї смерті все майно де б воно не було та з чого б воно не складалось заповідав ОСОБА_2 (а.с.65).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

26.05.2016 року ОСОБА_2 звернулася до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_4, яка 21.07.2016 року звернулася до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про про прийняття спадщини, що відкрилася після померлого батька, де дізналася про наявність заповіту, складеного ОСОБА_4

12.11.2016 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Вірнік І.Є. на ім'я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_4, яке складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, зареєстрованого в реєстрі №3-514.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 ставила перед судом питання про визнання недійсним заповіту від 29.04.2016 року посвідченого Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-1102 від 29.04.2016 року та просила скасувати свідоцтво про право на спадщину виданого на ім'я ОСОБА_2 серія та №3-514 виданого 12.11.2016 року Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою посилаючись при цьому на те, що її батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 о 13:00 год. в Андрушівській центральній районній лікарні в м. Андрушівка Житомирської області, а тому він фізично не міг ІНФОРМАЦІЯ_1 прибути до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, яка знаходиться у м. Києві для складання заповіту.

При цьому позивач як на підставу недійсності заповіту посилалася на лист державного нотаріуса Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Вірнік І.Є. №2344/02-14 від 21.07.2016 року в якому їй було повідомлено, що Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу щодо майна ОСОБА_4 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в матеріалах якої є заповіт від імені померлого ОСОБА_4 на все майно, який було посвідчено Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою 29.04.2016 року за реєстровим №3-1102.

Судом встановлено, що в матеріалах спадкової справи міститься заповіт ОСОБА_4 від 25.12.2013 року посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Вірнік І.Є. зареєстрованого в реєстрі за №3-1102 відповідно до якого останній на випадок своєї смерті все своє майно заповів своїй дружині ОСОБА_2 Будь-якого іншого заповіту матеріали справи не містять.

А тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що в письмовому повідомленні нотаріуса від 21.07.2016 року за №2344/02-14 мова йшла про заповіт ОСОБА_4 від 25.12.2013 року, проте державним нотаріусом допущена описка щодо дати посвідчення заповіту і помилково вказано «29.04.2016 року» замість «25.12.2013 року».

Отже заповіту від 29.04.2016 року не існує, а тому доводи позивача щодо недійсності заповіту не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а відтак правових підстав для визнання заповіту посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори 25.12.2013 року та зареєстрованого в реєстрі за №3-1102 колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину.

Доводи апеляційної скарги щодо не витребування судом першої інстанції реєстрів вчинення нотаріальних дій колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи та журналів судових засідань від 28.02.2017 року та від 21.03.2016 року позивач не заявляла вказаного клопотання, а також в матеріалах справи наявний витяг з реєстру вчинення нотаріальних дій з якоговбачається, що 25.12.2013 року о 09:30 год. державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Вірнік І.Є. було зареєстровано заповіт ОСОБА_4 за №3-1102.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді апелянт не надала будь-яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді