У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_4, публічне акціонерне товариство «Омега Банк», про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 10 червня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 60 тис. доларів США на строк до 10 червня 2038 року зі сплатою 11,9 % річних. 10 червня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2008 року.

25 травня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги по усім кредитним та забезпечувальним договорам укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за кредитним договором від 10 червня 2008 року та іпотечним договором від 10 червня 2008 року, укладеними з відповідачкою.

Позичальник взяті на себе зобов'язання не виконувала, на вимоги не реагувала, унаслідок чого станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 50 204 долари 48 центів США, що еквівалентно 1 107 625 грн 19 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту у розмірі 46 150 доларів 54 центи США, що еквівалентно 1 018 186 грн 04 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 4 053 доларів 94 центи США, що еквівалентно 89 439 грн 15 коп.

З урахуванням наведеного ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору від 10 червня 2008 року та іпотечного договору від 10 червня 2008 року, укладені між нею та ПАТ «Сведбанк», недійсними, посилаючись на те, що надання кредиту в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства, умови кредитного договору не відповідають положенням ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не містять детального розпису загальної вартості кредиту для споживача та інших умов, визначених законодавством. Крім того, кредитний договір містить істотний дисбаланс прав та обов'язків кредитора та позичальника, тобто він є несправедливим.

Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 грудня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» та зустрічний позов ОСОБА_3 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року, у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ«Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

Отже, судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 не оскаржуються, тому в касаційномупорядку в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки не передбачено чинним законодавством, оскільки такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення в частині вирішення позову ПАТ «Дельта Банк» не відповідають.

Судом установлено, що 10 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 60 тис. доларів США на строк до 10 червня 2038 року зі сплатою 11,9 % річних.

10 червня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2008 року.

25 травня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги по усім кредитним та забезпечувальним договорам укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за кредитним договором від 10 червня 2008 року та іпотечним договором від 10 червня 2008 року, укладеними з відповідачкою.

Отже, відповідно до положень ст. ст. 512, 513 ЦК України ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_3 за кредитним договором від 10 червня 2008 року та іпотечним договором від 10 червня 2008 року.

ПАТ «Дельта Банк» указувало про те, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконувала, на вимоги не реагувала, унаслідок чого станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 50 204 долари 48 центів США, що еквівалентно 1 107 625 грн 19 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту у розмірі 46 150 доларів 54 центи США, що еквівалентно 1 018 186 грн 04 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 4 053 доларів 94 центи США, що еквівалентно 89 439 грн 15 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У чч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Отже, аналіз положень ст. ст.33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 21 вересня 2016 року № 6-1685цс16, від 2 листопада 2016 року № 6-2457цс16, від 27 квітня 2017 року № 6-679цс17, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У п. 12.3.1. договору іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до останнього права власності на предмет іпотеки.

Так, застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не звернули уваги на те, що законодавством не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання за рішенням суду, якщо позичальник порушував умови договору.

Отже, суди фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили, не перевірили, чи наявні підстави для задоволення вимог іпотекодержателя, чи звертався банк до реєстратора права власності, чи є цей спосіб судового захисту ефективним, який відновлює порушені права кредитора.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх часткового скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик