Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 318/347/16Головуючий у 1-й інстанції Васильченко В.В.
Пр. № 22-ц/778/1830/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2017 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_2М.) до ОСОБА_3 про стягнення боргу

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, якій у подальшому уточнив (т.с. 1 а.с. 46), та в якому на підставі ст. ст. 1046 - 1050 ЦК України просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь суму боргу 100000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 08 квітня 2015 року, позивач надав відповідачу ОСОБА_4 суму 100000,00 грн. за вирощення соняшника, про що відповідач у присутності свідків написав власноруч розписку. Проте, у встановлений строк відповідач кошти не повернув.

Рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2017 року (т.с. 1 а.с. 195-197), з урахуванням ухвали суду першої інстанції про виправлення описки від 14 червня 2017 року (а.с.т.с. 1 а.с. 243-244), позов ФОП ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ФОП ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 201-206) просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 1 а.с. 210) апеляційне провадження у цій справі відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 212).

У судове засідання 13 листопада 2017 року належним чином повідомлені про час і місце розгляду цієї справи, у тому числі відповідач через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 76 ч.5 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 33), а представник позивача ОСОБА_5 за допомогою інших засобів звязку , що узгоджується із вимогами ст. 74 ч. 6 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 34), представник позивача ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали, окрім представника відповідача ОСОБА_6

У своїй заяві (т.с. 2 а.с. 35) представник відповідача ОСОБА_6 просив відкласти розгляд цієї справи 13 листопада 2017 року, та призначити розгляд цієї справи в режимі відеоконференції на інший день.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 листопада 2017 року, постановленою у нарадчій кімнаті, колегія суддів відмовила у задоволенні заяви представника ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3, про відкладення розгляду цієї справи 13 листопада 2017 року та призначення останнього в режимі відеоконференції на інший день.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки представника позивача, відповідача та представника останнього у дане судове засідання і на підставі ст. ст. 158-1, 305 ч.2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю представника позивача ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_3 та представника останнього - ОСОБА_6 за присутністю позивача ФОП ОСОБА_2 у загальному режимі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ФОП ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ФОП ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 11, 16, 23, 202, 207, 1046, 1047, 1049ЦК України, ст.ст. 3, 10 - 11, 15, 60, 61, 88, 212-215, 232 ЦПК України та виходив із безпідставності заявленого позивачем позову у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно із розпискою ОСОБА_3 від 08.04.2015 р. (копія т.с. 1 а.с. 3, оригінал якої був наданий позивачем та оглянутий судом першої інстанції у судовому засіданні у цій, а також засвідчено, що копія відповідає оригіналу за своїм змістом), останній отримав в рахунок сплати по вирощуванню соняшника 100000,00 грн. в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Разом з тим, із змісту розписки (а.с.3), доданої позивачем до його позову в обґрунтування останнього у цій справі, взагалі не вбачається, від якої особи ці кошти було отримано ОСОБА_3, та зокрема, що від ФОП ОСОБА_2

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Однак, вищезазначена розписка ОСОБА_3 від 08 квітня 2015 року про отримання грошових коштів (а.с.3) не містить зобовязання про їх повернення ОСОБА_3 будь-кому взагалі у подальшому, та у тому числі ФОП ОСОБА_2 .

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно виходив із безпідставності заявленого у цій справі позову позивачем до відповідача про стягнення боргу за договором позики.

Доводи апеляційної скарги позивача ФОП ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Хоча в силу вимог ст. 3 ЦПК України ФОП ОСОБА_2 мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом.

Оскільки, в силу вимог ст. 20 ЦК України саме ФОП ОСОБА_2, як позивачеві, належить виключне право здійснювати захист свого права на свій розсуд.

Однак, відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Однак, позивачем ФОП ОСОБА_2 суду у цій справі не було доведено належними, допустимими (письмовими доказами) доказами взагалі факту укладення між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики від 08 квітня 2015 року на суму 100000,00 грн. на будь-яких умовах взагалі, а, відповідно, й обовязку у ОСОБА_3 перед ФОП ОСОБА_2 про повернення будь-якого боргу за цим договором.

Хоча в силу вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави для звільнення позивача ФОП ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_3 позов позивача у цій справі не визнав.

Дійсно в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, та зокрема висновки ВСУ, викладені у постановах від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14.

Однак, ці висновки ВСУ стосуються правового регулювання відносин сторін з приводу отримання коштів особою від іншої особи у позику (борг).

Проте, вищезазначена розписка ОСОБА_3 від 08 квітня 2015 року на суму 100000,00 грн. (копія а.с.3) взагалі не містить даних про те, що останній отримав ці кошти «в рахунок оплати по вирощуванню соняшника» саме у борг (позику).

Тому, вказана розписка не може вважатись розпискою, передбаченою ст. 1047 ч. 2 ЦК України, на підтвердження укладення 08 квітня 2015 року договору позики сторін у цій справі ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному розгляду цієї справи.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказом, передбаченим ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, якій може бути прийнятий апеляційним судом до уваги на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ФОП ОСОБА_2, є витяг з реєстру (т.с. 1 а.с. 239-241) на підтвердження того, що ОСОБА_2 дійсно був зареєстрований з 15.04.2015 року по час розгляду цієї справи судом в якості фізичної особи - підприємця.

Однак, останнім не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки останнього.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Описки суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні, зокрема в частині назви позивача, не можуть бути підставою для скасування або зміни цього рішення у цій справі апеляційним судом в порядку апеляційного перегляду цієї справи, та були усунуті судом першої інстанції в порядку ст. 219 ЦПК України ухвалою суду першої інстанції від 14 червня 2017 року у цій справі (т.с. 1 а.с. 243-244).

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ФОП ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що суд першої інстанції хоча й послався в оскаржуємому рішенні на ст. 88 ЦПК України, проте, фактично судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ФОП ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_9ОСОБА_10