АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

11 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на Ѕ частину спільного майна та поділу спільного майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позову зазначав, що 27 грудня 1977 року з ОСОБА_2 було укладено шлюб, який 22.03.1988 року розірвано. В період з 1988 року до 1997 року відповідачка проживала з іншим чоловіком ОСОБА_3, в тому числі в зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 вони знову з 1997 року почали проживати разом однією сім'єю до 2015 року. Вказував, що з 2015 року відносини між ними припинилися та вони вже не проживали разом, оскільки відповідачка чинила перешкоди щодо користування майном та житлом, яке було придбане за час спільного проживання.

Позивач, посилаючись на те, що за час спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 у період з 1997 по 2015 рік вони вели спільне господарство, придбавали рухоме та нерухоме майно, а також здійснювали певні заощадження як сім'я, просив встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_2 у період з 1997 року по 2015 рік; визнати квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю, набутою за час незареєстрованого шлюбу між ним та ОСОБА_2; визнати право власності на Ѕ частину нерухомого майна, яке було придбачне під час незареєстрованого шлюбу, розділивши майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, виділивши ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4, а інше набуте майно залишити у власності ОСОБА_2

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи. Судом прийнято до уваги недоведені аргументи, які суд вважав встановленими.

Як на підставу скасування рішення апелянт посилався на те, що судом не взято до уваги ті обставини, що відповідачка фактично вже не проживала з ОСОБА_3 та з 1997 року проживала з ним. Вважав, що судом належним чином не досліджено та не взято до уваги наявні в матеріалах справи докази, надані стороною позивача, на підтвердження заявлених вимог щодо проживання однією сім'єю з відповідачкою, а саме: отримання відповідачкою пенсії ОСОБА_1 та коштів, які пересилалися з Ізраїлю, майновий стан відповідачки, зокрема за які кошти вона придбала спірні квартири, а також факт проживання позивача у квартирі АДРЕСА_4. Натомість судом першої інстанції взято до уваги та покладено в основу рішення заперечення відповідачки, які не підтверджені належними доказами.

За наведених обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2017 та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Представник позивача - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідачка та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили відхилити, а рішення залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 27 грудня 1977 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище «ОСОБА_2») перебували в шлюбі (а.с. 6).

22 березня 1988 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 61).

15 жовтня 1988 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб (а.с. 62). Після реєстрації шлюбу прізвище дружини «ОСОБА_7».

12 листопада 1998 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 63).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що він та відповідачка проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 1997 року по 2015 рік, а також те, що вони вели спільне господарство та мали спільний побут, у зв'язку з чим дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом позивач просив встановити факт проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу у період з 1997 року по 2015 рік.

Матеріалами справи підтверджується, що в 1997 році по 12 листопада 1998 року включно відповідачка перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, з яким вела спільний побут та господарство, що виключає факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 в 1997 році та 1998 році (до 12.11.1998).

До 10 січня 2002 року (набрання чинності Сімейним кодексом України) при врегулюванні сімейних правовідносин застосовувалися положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Окрім того відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин з 1997 року до 01 січня 2004 року) спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунтокм 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР в редакції 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка булла чинною на момент виникнення спірних правовідносин) розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. п. 1, 2 ст. 17, ст. 18 Закону України «Про власність») тощо.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України по справі № 6-135цс13 у постанові від 25 грудня 2013 року, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-102цс15.

Аналізуючи наведене, слід дійти висновку, що сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною з сторін.

Як вбачається з матеріалів справи 29 січня 1999 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 64).

У відповідності доположень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем, всупереч вимогам, встановлених ст. 10, 57-60 ЦПК України, не надано суду належних доказів, що квартира АДРЕСА_1 у 1999 році була придбана внаслідок спільної праці між сторонами, а також ведення між ними спільного господарства, побуту та бюджету.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 був зареєстрований у спірній квартирі, оскільки наявність реєстрації не свідчить про ведення спільного господарства та придбання квартири за рахунок спільної праці сторін.

Також не свідчить про ведення спільного господарства та придбання вищевказаної квартири за рахунок спільної праці сторін, що ОСОБА_2 отримувала пенсію за ОСОБА_1, а також отримувала кошти від нього, які пересилались з Ізраїлю.

Не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги щодо придбання гаражу в ГБК «Либідь» під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки як вірно встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, а саме договором дарування від 15 серпня 1996 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 гараж АДРЕСА_5 тобто в період, коли відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 76).

Оскільки позивачем не доведено належними доказами спільне проживання з відповідачкою, а також ведення з нею спільного господарства, побуту та бюджету суд першої інстанції вірно виходив з відсутності правових підстав для встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу та визнання права власності на спільно придбане майно у період з 1997 року по 10 січня 2002 року.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про недоведеність позовних вимог спільного проживання та ведення спільного господарства у період з 10 січня 2002 року по 2015 рік.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Даний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_10 перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2011 року, а 09 грудня 2014 року зареєстрували шлюб (а.с. 71). Матеріали справи не містять доказів, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 розірвано.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що з 2011 року ОСОБА_2 проживала з іншим чоловіком, з яким вела спільний побут та господарство.

Судом також встановлено, що 17 липня 2003 року між ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (а.с. 65).

Матеріали справи не містять доказів, що вищевказана квартира була придбана за спільні кошти сторін, внаслідок їхньої спільної праці та ведення спільного господарства.

Разом з тим в матеріалах справи наявна копія посвідчення особи, виданого ОСОБА_1, з якого вбачається, що ОСОБА_1 має ізраїльське громадянство та проживає в державі Ізраїль, АДРЕСА_3 (а.с. 99-100).

Матеріалами справи також підтверджується, що за запрошенням ОСОБА_1 ОСОБА_15 приїздила до нього в Ізраїль та вони разом відпочивали (а.с. 74). Однак, такі обставини теж не свідчать про спільне проживання сторін та ведення господарства, побуту та бюджету.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/41827/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8355/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Васильєва Н.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.