Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про витребування майна у добросовісного набувача, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із указаним позовом, в якому, з урахуванням його уточнень, просили визнати ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1; усунути їм перешкоди в користуванні вказаним будинком, шляхом виселення відповідачів.

На обґрунтування заявлених позовних вимог зазначали, що ними на підставі договорів купівлі-продажу від 23 липня 2012 року, укладеними між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, було придбано по 1/2 частини спірного житлового будинку. Однак, попередній власник та його родина продовжують проживати у вказаному будинку та користуватись ним без належних правових підстав, у зв'язку із чим на підставі ст. ст. 16, 316, 391 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР просили позов задовольнити.

У липні 2015 року ОСОБА_6 було подано зустрічний позов до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому ОСОБА_6 просив витребувати від ОСОБА_4, ОСОБА_5, як добросовісних набувачів, на його користь по 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, з надвірними будівлями.

На обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що укладені договори купівлі-продажу спірного житлового будинку порушують публічний порядок, оскільки при їх укладенні порушені конституційні права власника та членів його сім'ї, а саме договори, укладені без згоди органу опіки та піклування, довіреність, на підставі якої від імені ОСОБА_6 було укладено зазначені договори купівлі-продажу, була видана шляхом введення його в оману, грошових коштів від продажу належного йому майна він не отримував.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 березня

2016 року позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_4, ОСОБА_5 перешкоди з боку

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 в користуванні будинком АДРЕСА_1, шляхом їх виселення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 серпня

2016 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 березня

2016 року змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року висновки суду щодо відсутності підстав для визнання правочинів недійсними та відсутності доказів, які свідчать про реєстрацію в будинку АДРЕСА_1, на час укладення договорів купівлі-продажу, малолітньої дитини - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від

28 березня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд першої інстанції, виходив із того, що права позивачів підлягають захисту на підставі ст.ст. 16, 316, 391 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР, зокрема усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом виселення попереднього власника та членів його сім'ї зі спірного будинку.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними та для застосування положень ст. 388 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, при цьому вважав за необхідне виключити з мотивувальної частині рішення висновки суду щодо відсутності підстав для визнання правочинів недійсними та відсутності доказів, які свідчать про реєстрацію в будинку

АДРЕСА_1, на час укладення договорів купівлі-продажу, малолітньої дитини - ОСОБА_9,

ІНФОРМАЦІЯ_1, враховуючи, що зазначене спростовується матеріалами справи. При цьому судом зазначено, що зустрічний позов не підлягає задоволенню з підстав непред'явлення позову про визнання договорів купівлі-продажу недійсними в інтересах неповнолітнього

ОСОБА_9, а також неоспорення в установленому порядку виданої ОСОБА_11 довіреності на ім'я ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що житловий будинок

АДРЕСА_1, належав на праві власності ОСОБА_14, яка є матір'ю ОСОБА_6, та померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після смерті ОСОБА_14 спадщину прийняв її син ОСОБА_6, який на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою харківською державною нотаріальною конторою 25 березня

2010 року, реєстраційний № 1-194, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 06 квітня 2010 року за № 25780825, реєстраційний № 29966300, номер запису 24043, набув право власності на цей житловий будинок.

23 липня 2009 року ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_12 та

ОСОБА_13 видано довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області КондратьєвоюД.Ю., відповідно до якої вони мають право продати, обміняти, передати в іпотеку на умовах та на їх розсуд будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 23 липня 2012 року ОСОБА_6, від імені якого діяв ОСОБА_12, продав по 1/2 частини зазначеного житлового будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_4, за ціною, що дорівнює 24 050 грн, кожній.

Станом на 24 червня 2009 року в зазначеному будинку були зареєстровані ОСОБА_6 - власник будинку, ОСОБА_8 - донька власника, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 - її син.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Враховуючи, що власниками спірного будинку є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, при цьому попередній власник та члени його сім'ї продовжують проживати у спірному будинку, чим чинять перешкоди власникам користуватися своєю власністю, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для усунення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перешкод у користуванні їх власністю шляхом виселення відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 219, 220, 224, 228 ЦК України передбачено, що нікчемними є правочини у разі недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення їх посвідчення, вчинені без дозволу органу опіки та піклування та які порушують публічний порядок.

Статтею 71 ЦК України передбачені правочини, які вчиняються з дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування відмовитися від майнових прав підопічного; видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; укладати договори щодо іншого цінного майна.

Беручи до уваги те, що неповнолітній ОСОБА_9 є онуком

попереднього власника спірного будинку ОСОБА_11, був зареєстрований у спірному будинку без дозволу органу опіки та піклування, позов в інтересах ОСОБА_9 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними не пред'явлено, при цьому видана ОСОБА_11 довіреність на ім'я ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не оспорювалась, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для висновку про недійсність оспорюваних договорів купівлі-продажу. При цьому колегія суддів погоджується також з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування положень ст. 388 ЦК України до спірних правовідносин, враховуючи, що зазначений будинок був відчужений від імені ОСОБА_6 на підставі чинної на час продажу та не оспорюваної довіреності.

Суди попередніх інстанцій вірно визначились із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, законно і обґрунтовано дійшли висновку про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 та відсутності правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_6 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 березня

2016 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Л.М.Мазур