Справа № 146/879/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"27" вересня 2017 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Томашпіль цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Стінянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

10 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право в порядку спадкування за заповітом на земельну частку (пай), виділену із земель, переданих в колективну власність КСП «Стінянське» с.Стіна Томашпільського району Вінницької області, належну ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Стіна Томашпільського району Вінницької області та належної її чоловіку ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Стіна Томашпільського району Вінницької області.

Позов обґрунтовано наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3, які проживали в с. Стіна Томашпільського району Вінницької області та доводилися позивачеві дядьком та тіткою.

Після смерті ОСОБА_4 його дружина ОСОБА_3 прийняла спадщину згідно діючого на той час законодавства, шляхом фактичного прийняття спадщини, так як на момент смерті ОСОБА_4 проживала спільно з ним в належному їм житловому будинку.

20 лютого 1996 року ОСОБА_3 залишила заповіт згідно якого все майно заповіла позивачеві.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне їй та її чоловіку ОСОБА_4 майно, що складається із земельної частки (паю), оскільки останні являлися членами КСП «Стінянське» с. Стіна.

Позивач являється спадкоємцем за заповітом і відповідно до закону прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, що складається із житлового будинку.

ОСОБА_2 вказує, що намагалася оформити спадщину і на земельні частки (пай), однак їй було відмовлено нотаріусом через відсутність правовстановлюючих документів.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2- ОСОБА_1. позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросив позов задовольнити.

Представник Стінянської сільської ради в судове засідання не з'явився, однак від сільської ради надійшла заява, згідно якої сільська рада просить справу слухати у відсутності їхнього представника, з позовними вимогами згідні.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши заяву представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Спірні правовідносини виникли з цивільних відносин та регулюються ст.ст.524-526 ЦК УРСР (1963 року), ст.ст.22,23 ЗК України (в ред. 1990 року) п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720 від 8.08.1995 року.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в день смерті спадкодавця ОСОБА_3

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у

тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини -це акт, який поширюється на всі об'єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 в с. Стіна Томашпільського району Вінницької області (а.с.9,10).

Згідно довідки Стінянської сільської ради № 22 від 18 липня 2017 року виданої ОСОБА_2, після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 залишилося спадкове майно, що складається із права на земельну частку ( пай) в розмірі 2,49 умовних кадастрових гектарах на території Стінянської сільської ради, яке належить їй на підставі Державного акта на право колективної власності на землю та списку (додатку до державного акту) і права на земельну частку (пай) належного ОСОБА_4 на земельну частку ( пай) в розмірі 2, 49 умовних кадастрових гектарах належного йому на підставі вище зазначених Державного акта та списку. Після смерті ОСОБА_3 спадкоємцем за заповітом залишилася ОСОБА_2, яка проживає в АДРЕСА_1. Інших спадкоємців передбачених законом чи заповітом у спадкодавця не має. ОСОБА_2 на протязі шести місяців спадщину прийняла (а.с.44)

Згідно заповіту від 20 лютого 1996 року, ОСОБА_3 усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповіла ОСОБА_2 (а.с.11).

Як вбачається із Державного акту на право колективної власності на землю серії НОМЕР_1, даний документ видано 22 травня 1995 року Стінянською сільською радою Колективному сільськогосподарському підприємству «Стінянське» с.Стіна Томашпільського району Вінницької області у тому, що вказаному власнику землі передається у колективну власність 2410,7 гектарів землі в межах згідно з планом для сільськогосподарського використання відповідно до рішення Стінянської сільської ради народних депутатів від 3 березня 1995 року 3 сесії 22 скликання (а.с.13-14).

Як вбачається із списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, під № 746 значиться ОСОБА_3 та під № 747 значиться ОСОБА_4 (а.с.15-16).

Згідно довідки відділу у Томашпільському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 16 червня 2017 року № 0-2-0.35-83/116-17, сертифікат чи державний акт на право на земельну ділянку (пай) на члена КСП с.Стіна Томашпільського району на ім'я ОСОБА_3 та на ОСОБА_4 не виготовлявся та не видавався (а.с.18).

Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним.

Ст. 5 ЗК України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна.

Згідно ч. 3 ст.. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Питання включення особи до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю вирішується відповідно до ст.. ст.. 22, 23 Земельного кодексу України, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94, Закону України «Про встановлення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв( від 5 червня 2003 року.

Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку.

Відповідно до п.2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зі змінами станом на 2 жовтня 2012 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай)».

Маючи земельну частку (пай), її власник може вимагати виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) з видачею державного акту на право власності на землю (свідоцтва про право власності на земельну ділянку). Для виділення земельної частки (паю) в натурі потрібно, щоб її власник виявив таке бажання шляхом подання до відповідної ради заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі.

Право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку державного акту на право колективної власності на землю з обов'язковим додатком-списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства.

Згідно із законодавством членами КСП були, зокрема, постійні працівники-члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишалися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа на це право, а саме-земельного сертифікату, відповідно до Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94.

Право на земельну частку безпосередньо не залежить від стажу роботи громадянина, його виробничих показників, особистих заслуг, місця проживання тощо. Навіть якщо після отримання сертифікату працівник перестав працювати в КСП або переїхав будь-куди, він не втрачає права на земельний пай. Це право йому гарантує законодавство України і ніхто не може позбавити його цього права, інакше як за рішенням суду.

Ця позиція відповідає вимогам ст..ст. 22-23 ЗК України, оскільки в даному акті зазначається розмір земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства. Таким чином, кожен член підприємства, кооперативу, товариства потенційно набуває право на частку землі, яка знаходиться в їх колективній власності.

Виходячи зі змісту статей 22, 23 ЗК 1990 року та даного Указу Президента особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування у членах КСП, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта.

Згідно норм Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), які є членами КСП, не може позбавити їх права на земельну частку (пай).

Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)», у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного або/і кількох громадян, які відповідно до законодавства набули право на земельну частику (пай), до списку власників земельних паїв, на підставі якого був складений проект, сільська рада чи райдержадміністрація приймає одне з рішень (розпоряджень) або про коригування проекту землеустрою організації з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору), або про надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю).

Право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку державного акту на право колективної власності на землю з обов'язковим додатком-списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства.

Згідно із законодавством членами КСП були, зокрема, постійні працівники-члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишалися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа на це право.

Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно норм Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), які є членами КСП, не може позбавити їх права на земельну частку (пай).

Як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були включені до списку громадян-членів КСП, однак сертифікат на право власності на земельну частку (пай) не отримували.

Згідно з п.24 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 5 червня 2003 року № 899-ІУ, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Частиною 3 ст. 1 цього ж Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Державного нотаріального архіву на запит суду від 11 липня 2017 року, спадкову справу на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 не виявлено (а.с.29).

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Державного нотаріального архіву на запит суду від 11 липня 2017 року, заведено спадкову справу № 66/1997 року на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, яка була розпочата 14 травня 1997 року та закінчена 25 липня 1997 року(а.с.31).

Як вбачається із спадкової справи № 66/97 на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину по заповіту на житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_2, який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок ( а.с.32-40).

Згідно вищезазначеного, вбачається висновок про те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті своєї тітки ОСОБА_3, однак не отримала свідоцтва про право на спадщину на спірні земельні ділянки в зв'язку з тим, що у неї відсутній оригінал правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2, невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) особи, яка є членом КСП не може позбавити її права на земельну частку (пай); при неможливості надати земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання, відповідно до п.7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», має бути надана із земель запасу.

Позови громадян, пов'язані з паюванням земель, зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифікату, виділення паю в натурі, можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є також орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі.

Відповідно до п. 7 даної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. № 899-ІV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Згідно з п.24 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 5 червня 2003 року № 899-ІУ, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Частиною 3 ст. 1 цього ж Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

У листі від 10 грудня 2001 року Державний комітет України по земельних ресурсах зазначає, що виходячи з Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають тільки члени недержавного сільськогосподарського підприємства, а надання права на земельну частку (пай) здійснюється не за місцем проживання, а відповідно до встановленого членства в підприємстві (за місцем роботи або виходом на пенсію). Отже, невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) особи, яка є членом КСП не позбавляє її права на земельну частку (пай).

Відповідно до довідки відділу Держгеокадастру у Томашпільському районі від 16 червня 2017 року, згідно технічної документації по передачі земельних часток (паїв) в натурі з виготовленням державних актів на право власності на землю членам СВК «Стінянське» Стінянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, затвердженого розпорядженням Томашпільської РДА від 28 грудня 2002 року № 446, середній розмір земельної частки (паю) по Стінянській сільській раді становить 2,49 ум.кад.га (а.с.17).

Як тлумачить лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до ч.2 ст. 14 Конституції України, ч.2 ст. 1 Земельного кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачем визнано позовні вимоги ОСОБА_2, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява ОСОБА_2 підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Однак, враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за позивачем.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 22, 23, 152 ЗК України (в редакції 1990 року), ст. ст. 524-527, 548, 549 ЦК УРСР (1963 року), ст.. 257, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 1, 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», п.2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", ст.ст. 10, 11, 57, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Стінянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку в розмірі 2,49 в умовних кадастрових гектарах для ведення особистого селянського господарства із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю), які рахуються за Стінянською сільською радою Томашпільського району Вінницької області, належну ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Стіна Томашпільського району Вінницької області, як члену СВК «Стінянське» Стінянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, відповідно державного акту на право власнсті на земельну ділянку, затвердженого розпорядженням Томашпільської районної державної адміністрації від 28 грудня 2002 року № 446 та на земельну ділянку в розмірі 2,49 в умовних кадастрових гектарах для ведення особистого селянського господарства із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю), які рахуються за Стінянською сільською радою Томашпільського району Вінницької області, належну ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Стіна Томашпільського району Вінницької області, як члену СВК «Стінянське» Стінянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку, затвердженою розпорядженням Томашпільської районної державної адміністрації від 28 грудня 2002 року № 446.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 02 жовтня 2017 року .

Суддя О.В.Пилипчук