Номер провадження: 22-ц/785/5069/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Драгомерецького М.М.

суддів: Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Бахірко А.Г.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

представника відповідача ПП «Захист 2004» - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Охоронного агентства ПП «Захист 2004» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацію за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зобовязання видати трудову книжку,-

В С Т А Н О В И Л А:

10 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був ним уточнений, до Охоронного агентства ПП «Захист 2004» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацію за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зобовязання видати трудову книжку.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 2010 року він працював у охоронному агентстві ПП «Захист 2004».

04.04.2014 року відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року №303 2014 року «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_3 був призваний на військову службу Балтським РВК в Одеській області та 04.04.2014 року зарахований до списків особового складу Білгород-Дністровського прикордонного загону, де проходив військову службу до 07.05.2015 року.

З 20.09.2014 року ОСОБА_3 був направлений у відрядження до зони АТО у Луганську область, взимку 2015 року позивача було госпіталізовано до Одеського клінічного шпиталю державної прикордонної служби України, де він лікувався до кінця квітня 2015 року та по закінченню лікування ОСОБА_3 отримав другу группу інвалідності.

Згодом позивач був демобілізований наказом по строковій частині та 07.05.2015 року та поставлений на облік Балтським РВК в Одеській області.

12.05.2015 року позивач звернувся до охоронного агентства «Захист 2004» із заявою про звільнення з роботи та видачу йому трудової книжки.

Охоронне агентство сплатило позивачу за період з березня 2014 року по 12 травня 2015 року - 16 129,85 гривень та запропонувало йому компенсацію за чотири роки за невикористані щорічні відпустки в розмірі 1500 гривень.

Позивач наголошує на тому, що оскільки на момент його звільнення, відповідач повний розрахунок з ним не провів, заробітну плату та грошову компенсацію за невикористанні дні відпустки не виплатив, вважає, що відповідач зобовязаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також компенсувати втрату частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чиним законодавством. Додатково відзначив, що внаслідок невиплати належних йому сум, позивач опинився у скрутному матеріальному становищі, позивачу доводиться витрачати час та докладати окремих зусиль на захист своїх порушених прав та інтересів, відсутність доходу та участь в судових засіданнях викликають у позивача негативні емоційні переживання та завдають йому моральних страждань, компенсацію за які він просив стягнути в розмірі 10 000 гривень.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав до суду заперечення проти позову, згідно яких зазначив, що позивачу було виплачено заробітну плату в повному обсязі, проте позивач відмовився від отримання компенсації за невикористану відпустку та від отримання трудової книжки, про що було складений відповідний акт.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2017 року позовну заяву задоволено частково, стягнуто з ПП «Захист 2004» на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1580,57 гривень та зобовязано ПП «Захист 2004» видати позивачу трудову книжку. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати рішеня суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та запереченя на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи встановлений розмір заробітної плати позивача, відповідач повинен йому сплатити компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1580 гривень 57 копійок.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про часткове задоволення цих позовних вимог. Висновки районного суду відповідають фактичним обставинам справи, вимогам матеріального (ст. ст. 47, 83 КЗпП України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 60, 179, 213 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Отже, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені з урахуванням відповідних правовідносин, які виникли між сторонами та встановлені на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно довідки про заробітну плату ОСОБА_3, заробітна плата позивача за період з березня 2012 року по квітень 2014 року становила від 1080 гривень до 1240 гривень.

Зазначений розмір заробітної плати, також підтверджується й даними УПФ України в Приморському районі м. Одеси від 04.02.2016 року та ГУ ДФС України на підставі чого позивачу і було зроблено відповідні нарахування.

Однак, вирішуючи питання про зобов'язання відповідача видати трудову книжку ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції вважає таку вимогу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», передбачено, що при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Місцевому суду в ході розгляду справи відповідачем було надано докази на підтвердження факту видачі ОСОБА_3 його трудової книжки, проте від отримання своєї трудової книжки позивач відмовився, про що був складений відповідний акт від 02.06.2015 року.

Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, судом встановлено, що відповідач зробив все можливе для виконання вищезазначених норм трудового законодавства, направляв відповідачу відповідне повідомлення, в якому зазначав, про необхідність повернути йому трудову книжку та про необхідність внесення відповідних записів про підстави та дату звільнення. Проте позивач на вказані дії не реагував та до цього часу зволікає з її отриманням, у відповідності до вищезазначених норм.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги ті обставини, що перешкод для отримання трудової книжки позивач не має, особу повідомлено про можливість її отримання, судова колегія прийшла до висновку про необхідність відмови у зобовязанні відповідача повернути трудову книжку, оскільки позивач може її отримати за місцем розташування відповідача. Зазначена обставина підтверджується листами, що були надані позивачем, в яких зазначено, що відповідач просить позивача прийти та отримати трудову книжку.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення суду першої інстанції. Підставою для зміни рішення суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи, що порушення судом першої інстанції вищевказаних норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи в частині зобовязання повернути трудову книжку позивачу, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати та у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а тому на думку судової колегії його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2017 року змінити.

У задоволенні позовних вимог в частині зобовязання ПП «Захист 2004» видати ОСОБА_3 трудову книжку відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, однак воно може бути оскаржено у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_6

ОСОБА_2