АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3673/17 Головуючий 1 інст. Сугачова О.О.
Справа № 643/3624/16-ц Доповідач Кружиліна О.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Бурлака І.В., Кіся П.В.,

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поновлення порушеного права, визнання права на проживання у житловому приміщенні та вселення, -

в с т а н о в и в:

29 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить визнати за ОСОБА_1 право на проживання в житловому приміщенні квартирі АДРЕСА_1; поновити ОСОБА_1 порушене право шляхом вселення у вказану вище квартиру.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що на підставі договору довічного утримання його мати ОСОБА_3 є власником однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_2. Вказана квартира набута батьками позивача у шлюбі та належала на праві спільної сумісної власності. Батько позивача ОСОБА_4 помер 21 квітня 2014 року та після його смерті відповідач запропонувала домовленість, згідно з якою позивач не повинен звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, так як матір оформить спадщину на себе, за що передасть у власність спірну квартиру позивачу.

У 2007 році батьки дозволили проживати у спірній квартирі і позивач вселився до квартири, проживав, робив поточні ремонти, сплачував комунальні послуги тощо.

Приблизно наприкінці січня 2016 року ОСОБА_3 поставила вимогу щодо виселення позивача із квартири, так як відмовляється від попередніх домовленостей.

Позивач звернувся до 11-ї Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого 21 квітня 2014 року батька ОСОБА_4, однак йому відмовлено через пропуск строків звернення, у звязку з чим позивач звернувся до суду.

Між тим, 22 березня 2016 року ОСОБА_3 за допомогою невідомих осіб фізично витіснила позивача із квартири, поміняла замки та заборонила користуватися квартирою. При цьому, у квартирі залишились особисті речі позивача. Іншого житла придатного для проживання позивач не має, хоча зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, однак за вказаною адресою ніколи не проживав, оскільки будинок перебуває у непридатному стані. Цей будинок також належить відповідачу, тому у вказаному випадку остання порушила житлові права позивача.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, визнати за ОСОБА_1 право на проживання в житловому приміщенні квартирі АДРЕСА_1, поновити порушене житлове право, вселити ОСОБА_1 у зазначену квартиру.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на порушення судом норм матеріального права, на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із положень статі 158 ЖК України та пункту 9 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року зі змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 15 від 25 травня 1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» та тих обставин, що позивачем не надано переконливих доказів того, що останній на правовій підставі проживав та користувався спірним житловим приміщенням, а також не встановлено безспірність згоди власника на проживання позивача у її квартирі.

З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_3, що підтверджується договором довічного утримання від 06 червня 2002 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 49,50).

У 2007 році позивач вселився у вищезазначену квартиру та користувався нею по 22 березня 2016 року.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що він на відповідній правовій підставі користувався квартирою № 113 по вул. Героїв Праці, 37-Д у м. Харкові (укладав з власником квартири договір найму, була письмова згода власника на вселення).

Крім цього, згідно зі статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на положення статей 64, 116 ЖК України щодо членів сімї наймача апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки вони стосуються членів сімї, які постійно проживали разом із власником житлового приміщення, а судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживала, а тільки тимчасово дозволила своєму сину позивачу у справі проживати у цій квартирі.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що інші доводи апеляційної скарги фактично повторюють позовну заяву та висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді І.В. Бурлака

ОСОБА_5