Справа № 181/919/17
Провадження № 2/181/306/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2017 р. смт. Межова

Межівський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Юрєва О.Ю.,

за участі секретаря судового засідання Паньковської М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

18 жовтня 2017 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, 26 вересня 1999 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №7, який розташований в с. Новопідгороднє по вул. Транспортна Межівського району Дніпропетровської області. Укладений договір вони зареєстрували в Придніпровській товарній біржі під реєстровим номером 9/08-НДМ. Після укладення угоди право власності на вищевказаний будинок було зареєстровано ним в БТІ згідно вимог норм діючого на той час законодавства та п.8 Договору купівлі-продажу. На момент укладання договору купівлі-продажу на товарній біржі він вважав, що житловий будинок є його приватною власністю і інше документальне підтвердження не потребується, так як на час укладання даного договору діюче законодавство передбачало можливість укладення договорів купівлі-продажу на біржах без подальшого нотаріального посвідченнч, та право власності на нерухоме майно у такому випадку виникало з моменту реєстрації права власності в БТІ. Але зараз у нього виникла необхідність скористатися своїм правом власності на цей будинок та він звернувся до нотаріуса, щоб дізнатися, які документи йому потрібні для відчуження цього будинку. Нотаріус пояснила йому, що на теперішній час укладений у 1999 році ним та ОСОБА_2 договір не має юридичної сили, так як відповідно до діючого на цей час законодавства договір купівлі-продажу підлягає нотаріальному посвідченню. ОСОБА_2, яка продала в 1999 році будинок померла 21.01.2000 року, а тому жодних дій, які передбачені нормами діючого з 2004 законодавства України, вчинити вони не могли. Таким чином він вважає, що має право на звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на вищевказаний будинок за набувальною давністю. Так в житловому будинку №7 по вул. Транспортна с. Новопідгороднє, Межівського району Дніпропетровської області він зареєстрований з 23.0.2004 року. Фактично у вказаному будинку він проживає з моменту покупки та продовжує постійно, безперервно та відкрито проживати в ньому по цей час, робить ремонт в ньому, сплачує за нього комунальні послуги. Крім того, за час його проживання його у житловому будинку ніхто прав на зазначене майно не заявляв. Таким чином, так як він постійно, відкрито та безперервно володіє вищевказаним будинком вже більше 10 років, то він вважає, що відповідно до діючого законодавства України, він має право на визнання у судовому порядку за собою права на визнання у судовому порядку за собою права власності на житловий будинок №7 по вул. Транспортна, с. Новопідгороднє Межівського району Дніпропетровської області. Факт постійного, відкритого та безперервного проживання та володіння ним вищевказаною квартирою підтверджується його реєстрацією у спірному житловому будинку та довідкою з місця його проживання.

В уточнених позовних вимогах представник позивача просить суд визнати договір купівлі-продажу житлового будинку №7, який розташований в с. Новопідгороднє по вул. Транспортна Межівського району Дніпропетровської області, укладений 26 вересня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - дійсним.

У судове засідання представник позивача не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. На задоволенні уточненої позовної заяви наполягає.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення позову не заперечує.

Суд, перевіривши зібрані по справі докази, вважає, що уточнена позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом досліджені та надана оцінка таким доказам:

26 вересня 1999 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №7, який розташований в с. Новопідгороднє по вул. Транспортна Межівського району Дніпропетровської області. Укладений договір сторони зареєстрували в Придніпровській товарній біржі під реєстровим номером 9/08-НДМ. Після укладення угоди, 29 вересня 1999 року, право власності на вищевказаний будинок було зареєстровано ОСОБА_1 в БТІ під № 1-96, інвентарна справа 1010 згідно вимог норм діючого на той час законодавства та п.8 Договору купівлі-продажу.

У судовому засіданні встановлено, що договір не був нотаріально посвідчений, оскільки за положеннями Закону України «Про товарну біржу», в редакції яка була чинною на момент укладення договору, угоди, укладені на біржі, не потребували нотаріального посвідчення.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії ІІ-НО №002133, виданого Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_2, яка продала в 1999 році будинок померла 21.01.2000 року. Отже на даний час посвідчити угоду нотаріально не видається можливим.

Відповідно до довідки №1523 від 28.09.2017 року виданої виконкомом Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1, дійсно зареєстрований з 23.02.2004 року за адресою: с. Новопідгородне, вул. Транспортна, буд.7, Межівського району Дніпропетровської області, але фактично за вказаною адресою проживає з січня 1999 року по теперішній час.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина 1 статті 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.334 Цивільного кодексу України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту посвідчення договору, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним, якщо договір відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації.

Договір купівлі-продажу між сторонами було укладено у 1999 році, тому до правовідносин, які виникли між сторонами слід застосовувати норми ЦК Української РСР, у редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього ЦК УРСР). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

На виконання вимог частини 2 статті 227 ЦК УРСР (1963 року) 29 вересня 1999 року позивач зареєстрував своє право власності, про що на зворотному боці договору купівлі-продажу мається реєстраційний напис про те, що зазначений у цьому Договорі жилий будинок зареєстрований бюро технічної інвентаризації смт. Межова на праві приватної власності за ОСОБА_1, під № 1-96, інвентарна справа 1010.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (в ред.1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 227 ЦК УРСР передбачала обов'язкову нотаріальну форму договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрацію органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції яка була чинною на день укладення договору купівлі-продажу, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Реєстрація бюро технічної інвентаризації смт. Межова права власності на житловий будинок за позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на 26 вересня 1999 року не суперечило чинному законодавству. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності та обєктів нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету України будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, передбачала таку підставу для державної реєстрації права власності як договори купівлі-продажу, зареєстровані на біржі.

Оскільки покупець та продавець повністю виконали всі умови договору купівлі-продажу жилого будинку, позивач зареєстрував договір відповідно до частини 2 статті 227 ЦК УРСР в бюро технічної інвентаризації смт. Межова, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання угоди дійсною.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і статті 49 Закону України «Про власність», який діяв на той час, набув право власності на житловий будинок №7, який розташований в с. Новопідгороднє по вул. Транспортна Межівського району Дніпропетровської області і правомірно володіє ним.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -,

ВИРІШИВ:

Уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним, - задовольнити повністю.

Визнати договір купівлі-продажу № 9/08-НДМ житлового будинку №7, який розташований в с. Новопідгороднє по вул. Транспортна Межівського району Дніпропетровської області, укладений на Придніпровській товарній біржі 26 вересня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - дійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: ОСОБА_3