Справа № 751/8371/15-ц Провадження № 22-ц/795/1124/2017 Головуючий у I інстанції Деркач О. Г. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Кузюри Л.В., Онищенко О.І.

секретарів судового засідання Бивалькевич Т.В., Шапко В.М.

за участю: представника ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності.

В обгрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що відповідно до умов кредитного договору від 22 травня 2008 року № 2402/0508/02-022 ОСОБА_3 отримав від Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» кредитні кошти у розмірі 50 тис. доларів США на строк до 21 травня 2018 року. На забезпечення виконання умов цього договору між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Позивач зазначав, що 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги в тому числі за зобовязаннями відповідача. Тому, у результаті неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, утворилася заборгованість у розмірі 1 220 318,17 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Апелянт вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору.

Проте, як зазначає апелянт, позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязань за кредитним договором.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо позасудового способу врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки п. 12 Договору іпотеки передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: рішення суду; виконавчий напис нотаріуса; безспірний порядок.

На думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги розяснення Конституційного Суду України в рішенні від 09.07.2002 року по справі № 15-рп/2002, відповідно до положень якого обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обовязком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує; встановлення законом обовязкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Як стверджує апелянт, рішенням суду першої інстанції боржника звільнено від обовязку повернути грошові кошти в розмірі1220318 грн. 17 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

В письмових запереченнях представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк», а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

ст. 303 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, встановлені наступні обставини справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів осіб, інтересів держави.

Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

22 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 2402/0508/02-02, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав від ВАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21 травня 2018 року (а.с. 7-15, т. 1).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» укладений іпотечний договір від 22 травня 2008 року, за умовами якого іпотекодавець (ОСОБА_3В.) передав в іпотеку нерухоме майно, належне йому на праві власності: квартиру №72, яка знаходиться у м. Чернігові по вул.. М. Заньковецької, 28 (а.с. 52-55, т. 1).

22 квітня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 22 травня 2008 року за реєстровим № 4948 (а.с. 58-59, т. 1).

Згідно звіту про оцінку майна від 28 вересня 2015 року ринкова вартість квартири № 72, яка знаходиться у м. Чернігові по вул. М. Заньковецької, 28, станом на день проведення оцінки складає 341641 грн. (а.с.139-185, т.1).

Як убачається з матеріалів справи, 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги, в тому числі і за зобов'язаннями відповідача (а.с.128-137,191-192, т.1).

Судом по справі встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних (а.с.80-84, т.1).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що станом на 31 липня 2015 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість у розмірі 1231928 грн. 03 коп. ( з яких, з метою уникнення подвійного стягнення з боржника, 49408,94 дол. США та 2997 грн. 70 коп. вже стягнуто за заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 2011 року (а.с.71-72, матеріали цивільної справи № 2-646/11 та а.с.1, т.3)), що складається з тіла кредиту 45322,74 дол. США, відсотків 9454,01 дол. США, пені 45742 грн. 81 коп., суми за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу 182 грн. 45 коп., суми за ставкою 3% річних від простроченої заборгованості по відсотках 2179 грн. 97 коп. (а.с.148-151, т.2).

13 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» направлено ОСОБА_3 лист-вимогу №31.4-08/4731115, в якому повідомлено позичальника про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором № 2402/0508/02-022 від 22 травня 2008 року, необхідність її сплати. У разі незадоволення листа-вимоги Банк буде змушений звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на майно на загальну суму, яка станом на 31 липня 2015 року становить: тіло кредиту 45322,74 доларів США, відсотки 8914,95 доларів США, сума за ставкою 3% від простроченої суми по тілу кредиту 185,01 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсоткам 2210,57 грн. Повідомлено, що в силу норм Закону України «Про іпотеку» та умов Іпотечного договору передбачено передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у позасудовому порядку.

Звертаючись до суду з позовом ПАТ «Дельта Банк» посилається на те, що позичальником не виконуються належним чином умови кредитного договору, виникла заборгованість в розмірі 1220318 грн. 17 коп., про що боржник неодноразово письмово повідомлявся, у звязку з чим виникла заборгованість в розмірі 1220318 грн. 17 коп., тому просило в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості за Договором про надання кредиту, звернути стягнення на предмет іпотеки, визнавши за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що договором іпотеки передбачений позасудовий спосіб врегулювання спору, зумовлений виключним правом позивача прийняття одностороннього рішення (тобто, без згоди відповідача) про перехід права власності на предмет іпотеки до нього і здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки виключно на підставі застереження, наявного в діючому договорі іпотеки.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду, враховуючи наступне.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

За приписами ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку".

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України "Про іпотеку").

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду,

виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке

прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею

37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого

напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя).

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що відповідно до умов іпотечного договору іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі якщо іпотекодвець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним) (підпункт 10.3 та пункт 11 іпотечного договору).

Пунктом 12 іпотечного договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (п. 12.1), у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (п. 12.2), згідно із задоволенням вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пп. 12.3.1 та п. 12.3.2 цього пункту договору (п. 12.3), а також (п.12.4).

При цьому, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателеві права власності на іпотечне майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» відноситься до позасудового врегулювання спору між сторонами.

Договором про внесення змін та доповнень № 2 до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 22 травня 2008 року за реєстровим № 4948, укладеним 22 квітня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 (а.с. 58-59, т. 1) було внесено зміни, зокрема, у п. 12.3 іпотечного договору.

З дослідженого апеляційним судом іпотечного договору, вбачається, що сторони домовились про передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки згідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі наступного застереження: задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного

зобов'язання.

Сторони цього договору дійшли згоди, що правовою підставою реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки за невиконання основного зобов'язання.

Предмет набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена на підставі висновку суб'єкта оціночної діяльності. При цьому, сторони домовились, що суб'єкт оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. Більш того, сторони, з розумінням змісту ст. 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі вищезгаданого є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом добровільної передачі боржником іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи відсутні документальні докази, які б достовірно та безсумнівно свідчили про те, що позивач намагався у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на цей предмет іпотеки, у звязку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань по кредитному договору.

В матеріалах справи відсутні докази, щодо неможливості зареєструвати за позивачем права власності на майно, що перебуває в іпотеці банку, з урахуванням положень та процедури, передбаченої іпотечним договором.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не захистив порушене право кредитора, не заслуговує на увагу, оскільки обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Відтак, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував позовні вимоги, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка.

Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування законного і обґрунтованого та правильного по суті судового рішення. Отже, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: