Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №335/8927/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Рибалко Н.І.
Провадження №22-ц/778/1957/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Кочеткової І.В.,

ОСОБА_2,

секретаря Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третя особа публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із вказаним позовом, який обґрунтовували тим, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №0 від 31.01.2008 року, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 3606,63 доларів США з розрахунку 12,9% річних за користування кредитом на строк до 31.01.2029 року.

В частині надання кредитних коштів АКІБ «УкрСиббанк» свої зобовязання виконав, надавши відповідачеві кредит в розмірі та строки, передбачені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором ОСОБА_4 за договором іпотеки від 31.01.2008 року передала в іпотеку однокімнатну квартиру загальною площею 37,28 кв. м, житловою 20,37 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

08.12.2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АКІБ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АКІБ «Укрсиббанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від АКІБ «Укрсиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість АКІБ «Укрсиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними зобовязаннями.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся. Станом на 31.07.2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 128 750,63 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 71 904,75 грн.; сума заборгованості за відсотками 56845,88 грн..

Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 128 750,63 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 71 904,75 грн., сума заборгованості за відсотками 56 845,88 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме однокімнатну квартиру загальною площею 37,28 кв. м, житловою 20,37 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 31.01.2008 року приватним нотаріусом Запорізького МНО ОСОБА_5 реєстраційний номер 394, про що зроблено запис у Державному реєстрі правочинів за реєстраційним номером №2662628 шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк»; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 37,28 кв. м, житловою 20,37 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2017 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_3 подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» » не зявився до апеляційного суду, надіслав заяву, де міститься клопотання про розгляду справи за його відсутності ( а.с.226).

Представник третьої особи ПАТ «УкрСиббанк» не зявився до апеляційного суду, причини неявки в судове засідання не повідомив, будь яких письмових клопотань від нього не надходило. Повідомлений про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштою судової повістки ( а.с.220).

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляду, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що 31 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого позичальниця отримала кредитні кошти у розмірі 3 606,63 доларів США, строком до 31 січня 2029 року (а.с.6-12).

На забезпечення виконання зазначеного договору 31 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки №0/3, предметом якого є однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.31-34).

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що право вимоги до ОСОБА_4 належить йому на підставі укладеного 08 грудня 2011 року з АКІБ «УкрСиббанк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, що підтверджується наявними в матеріалах справи: копією договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, витягом з додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, актом прийому-передачі документації від 21.02.2012 року за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року (а.с.30, 44-46, 92-93).

ОСОБА_4 належним чином умов кредитного договору не виконувала, у звязку із чим утворилася заборгованість, яка станом на 31 липня 2015 року становила 5 957,43 доларів США, що дорівнює еквіваленту за курсом НБУ 128 750,63 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 3 327,11 доларів США, що в еквіваленті складає 71 904,75 грн.; заборгованість за відсотками 2 630,32 доларів США, що в еквіваленті складає 56 845,88 грн. (а.с.94).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив як з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, так із підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів не може погодитися в повному обсязі із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п. 4.4 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п. 4.5 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

У розділі 5 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-якій момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, оскільки умовами договору іпотеки №0/3 від 31 січня 2008 року передбачено позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом отримання права власності на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яке не було використано позивачем, захист порушених прав іпотекодержателя в судовому порядку можливий лише шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах №6-1851цс15 від 30.03.2016 року, №6-1219цс16 від 14.09.2016 року, №6-1625цс16 від 26 жовтня 2016 року, №6-2457цс16 від 02 листопада 2016 року, № 6-2967цс16 від 22 березня 2017 року.

Проте доводи апеляційної скарги в частині неправомірної відмови суду з посиланням на пропуск позовної давності знайшли часткове підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст.260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

За змістом ч.5 ст.267 ЦК України - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За розясненнями пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Встановивши, що строк для звернення з позовними вимогами пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (абзац 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Таким чином, правильно встановивши відсутність правових підстав для задоволення заявленого ПАТ «Дельта Банк» позову, суд першої інстанції не мав підстав відмовляти в задоволенні позову також і з підстав пропуску строку позовної давності.

З огляду на викладене, рішення суду відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає зміні шляхом виключення із мотивувальної частини рішення посилання на застосування строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2017 року у цій справі змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення посилання на застосування строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: І.В.Кочеткова

ОСОБА_2