У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Карпенко С.О., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ опіки та піклування в особі управління Служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про визначення порядку користування квартирою, вселення та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог станом на 29 грудня 2015 року, просив визначити його частку у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі ј; вселити його та дітей ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у квартиру; визначити порядок користування квартирою, виділивши йому та дітям для проживання кімнату НОМЕР_1 площею 19,2 кв.м; усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом зобов'язання інших співвласників надати ключі від неї та не чинити перешкод у користуванні квартирою в майбутньому.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 лютого 1999 року він, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 приватизували у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 83,5 кв.м, жилою площею 48,6 кв.м.

Після смерті 4 червня 2000 року ОСОБА_7 відкрилась спадщина на 1/5 частку квартири, яку успадкували всі співвласники порівну.

Таким чином, він та відповідачі є співвласниками спірної квартири по ј частці кожен.

Відповідачі не визнають його право на проживання у цій квартирі разом із дружиною та дітьми, забороняють займати кімнату, на яку він претендує, та пропонують зайняти незручну та замалу кімнату, яку він займав ще дитиною.

Крім того, відповідачі не надають йому оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, чим заважають оформити право власності на ј частку квартири.

Оскільки у нього на утриманні знаходиться дружина та двоє малолітніх дітей різної статі, вважає, що він має право на користування окремою кімнатою площею 19,2 кв.м, яку можна поділити на два окремі приміщення.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року позов ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3, задоволено частково. Із урахуванням додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 4 березня 2016 року визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення у користування ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кімнати жилою площею 19,2 кв.м, у користування ОСОБА_5 - кімнати жилою площею 11,4 кв.м та лоджої 1 площею 3,1 кв.м, у користування ОСОБА_4 - кімнати жилою площею 10,3 кв.м, у користування ОСОБА_6 - кімнати жилою площею 7,7 кв.м, а приміщення загального користування - коридор 1 площею 5,2 кв.м, коридор 2 площею 1,6 кв.м, кладову 3 площею 1,0 кв.м, коридор 4 площею 7,8 кв.м, туалет 5 площею 1,0 кв.м, ванну кімнату 6 площею 2,6 кв.м, кладову 10 площею 2,3 кв.м, кухню 11 площею 10,3 кв.м залишено у спільному користуванні сторін.

У іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 квітня 2016 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 та в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3, просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності оскаржуваних рішень судів у частині відмови в задоволенні позовних вимог про вселення, тому зазначені рішення не переглядаються судом касаційної інстанції в цій частині з огляду на положення ч. 1 ст. 335 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 383 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 358 ЦК України установлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, вони можуть домовлятися про порядок володіння та користування спільним майном, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500цс15), потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Як встановлено судами, квартира АДРЕСА_1 складається із чотирьох жилих кімнат площею 7,7 кв.м, 10,3 кв.м, 11,4 кв.м, 19,2 кв.м, а також кухні площею 10,3 кв.м, вбиральні площею 1,0 кв.м, ванної кімнати площею 2,6 кв.м, коридорів площею 5,2 кв.м, 1,6 кв.м, 7,8 кв.м, комори площею 2,3 кв.м, вбудованої шафи площею 1,0 кв.м та лоджії площею 3,1 кв.м.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про визначення порядку користування квартирою, апеляційний суд виходив із того, що запропонований позивачем порядок користування квартирою суттєво відступає від рівності часток співвласників та не забезпечує кожному з них можливості на власний розсуд користуватись належною йому на праві приватної власності ј часткою жилої площі, що становить 12,15 кв.м.

Такий висновок апеляційного суду відповідає нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не враховано положень постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах про захист права власності», відповідно до якого у разі неможливості поділу в натурі квартири, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, може бути встановлений порядок користування приміщенням квартири, є необґрунтованими, оскільки такі доводи не спростовують висновків апеляційного суду про порушення судом першої інстанції права інших співвласників квартири на надання їм у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає їх частці у праві спільної часткової власності.

Посилання на заявника на те, що він є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи ІІ категорії, має хронічні захворювання серця та хребта, а також утримує двох малолітніх дітей, а тому має право на виділення у користуванні кімнати площею 19,2 кв.м, не можуть бути підставою для залишення в силі рішення суду першої інстанції, оскільки під час розгляду справи судом має бути дотримано справедливий баланс між правом позивача на користування жилою площею квартири, яка належить йому на праві спільної часткової власності, а також правами інших співвласників цієї квартири, що відповідає змісту ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейської конвенції з питань захисту прав людини.

Крім того, колегія суддів суду касаційної інстанції враховує, що за умови виділення позивачу у користування жилої кімнати площею 19,2 кв.м, відхилення від його ідеальної частки у жилій площі квартири буде становити 7,05 кв.м у бік збільшення, а, наприклад, співвласника ОСОБА_6, за умови виділення йому кімнати площею 7,7 кв.м, відхилення ідеальної частки у жилій площі квартири для останнього буде становити 4,45 кв.м у бік зменшення, що не можна вважати незначним. Вказані обставини не дають можливості відійти від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3, відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.О.Карпенко
Т.Л.Ізмайлова
Г.І.Мостова