Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/536/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.10.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Мурашка С.І.

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на ? частку домоволодіння, часткове скасування свідоцтва про право на спадщину та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 січня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_5. Позивачка уточнювала свої вимоги (т. 1 а. с. 132) і остаточно просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_6 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2005 року по 4 листопада 2015 року, визнання житлового будинку з надвірними будівлями за адресою вул. Гетьмана Марка Жмайла, № 56, в м. Світловодську Кіровоградської області спільною сумісною власністю її і померлого ОСОБА_6, визнання за нею права власності на ? частку домоволодіння, частково скасувати свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_7 .

В обґрунтування позову, позивачка посилалася на те, що з 2004 року по 4 листопада 2015 року вона разом з ОСОБА_6 поживали однією сімєю, але без реєстрації шлюбу. У цей період спільно накопичили кошти. 6 липня 2010 року вона продала власний будинок в м. Власівці, а отримані кошти внесла до спільного сімейного бюджету. В липні 2013 року ними було придбано за спірні кошти будинок, який зареєстрований на ім`я ОСОБА_6. Спадкоємцями останнього являються відповідачі по справі, позивач до числа спадкоємців, які закликаються до спадщин, не належить.

10 жовтня 2016 року ОСОБА_3 предявив зустрічний позов до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку (т. 1 а. с. 118 120).

Свої вимоги він обґрунтовував тим, що в порядку спадкування після смерті його батька, ОСОБА_6, він набув право власності на житловий будинок № 56 та земельну ділянку за адресою вул. Гетьмана Марка Жмайла в м. Світловодську Кіровоградської області. У вказаному будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_2, яка проживала з батьком. Позивачка по справі є сторонньою особою для нього, але добровільно висилитися та знятися з реєстраційного обліку не бажає. Тим самим вона створює йому перешкоди у здійсненні права власності.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 січня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, а зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Зокрема суд встановив факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сімєю з 2005 року по 4 листопада 2015 року; визнав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою вул. Марка Жмайла, 56, в м. Світловодськ Кіровоградської області спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6, померлого 4 листопада 2015 року; визнав за ОСОБА_2 право власності на ? частину домоволодіння за адресою вул. Марка Жмайла,56, в м. Світловодськ Кіровоградської області; в решті позовних вимог - відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку (т. 1 а.с.201- 204) і просив суд: скасувати рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що суд не дав оцінку доказам, не мотивував ухвалене ним рішення. На його переконання факт спільного проживання позивачки і ОСОБА_6 однією сім`єю без реєсрації шлюбу не підтверджений доказами. Суд не дав оцінки доказам, які вказують на те, що спірний будинок було придбано за власні кошти ОСОБА_6 Враховуючи, що спірний будинок належить йому на праві власності, а позивачка не являється членом його сім`ї і дозволу на її проживання в будинку він не надавав, створені йому позивачем перешкоди у користуванні власністю підлягають усуненню шляхом виселення позивача по справі.

Позивачка не скористалася своїм правом подати письмові заперечення на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник, адвокат ОСОБА_8, підтримали апеляційну скаргу.

Позивачка ОСОБА_2, її представник та другий відповідач, ОСОБА_3, повідомленні належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявилися.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Світловодська міська державна нотаріальна контора, надіслала суду клопотання про розгляд справи без участі її представника.

Проте, згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі, законність і обґрунтованість судового рішення у якій перевіряється, суд першої інстанції встановив такі факти й обставини.

Суд першої інстанції встановив такі обставини справи:

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ним встановлено факт проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_6 однією сім`єю з 2005 року по 4 листопада 2015 року, що є достатнім для визнання набутого в цей період майна їх спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на ? домоволодіння. Водночас, суд вважав, що ОСОБА_3 мав право на спадкування після смерті свого батька, ОСОБА_6, а тому відмовив у визнанні свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Відмовляючи в задоволені зустрічного позову, суд не навів мотивів свого рішення.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Отже, проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд має встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, наявності у сторін спільного бюджету, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення суду має бути обґрунтовим належними і допустимими доказами, про що суд зобовязаний зазначити у мотивувальній частині постановленого рішення з посиланням на конкретні факти.

Таких же по суті висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 12 грудня 2012 року № 6-148цс12, від 8 червня 2016 року у справі за № 6-2253цс15.

Проте, у справі, яка переглядається, місцевий суд на це уваги не звернув.

Суд не перевірив доводів сторін, не навів мотивів ухваленого рішення, з посиланням на надані сторонами і досліджені судом докази.

Крім того, суд не врахував, що передбачений ст. 74 СК України правовий режим належності набутого в період спільного проживання чоловіка і жінки, які не перебувають між стобою у шлюбі або в будь-якому іншому шлюбі, майна на праві спільної сумісної власності не поширюється на майно, що є особистою приватною власністю кожного із них.

Позивачка посилалася на те, що в період спільного проживання з нині померлим ОСОБА_6 вони накопичили необхідну суму коштів для придбання домоволодіння № 56 по вул. Гетьмана Марка Жмайла (колишня вул. Кірова) в м. Світловодську Кіровоградської області, в тому числі за рахунок коштів, отриманих нею від продажу належного їй мана. Вона стверджувала, що за ці кошти і було придбано спірне майно.

Проте надана позивачкою суду довідка Світловодської міської державної нотаріальної контори про посвідчення 6 липня 2010 року договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою вул. Шевченка, 37, в с. Власівка м. Світловодська (т. 1 а. с. 7) не містить відомостей про сторін цього договору, суми договору, фактів проведення розрахунків за договором. Сам договір купівлі-продажу позивачка не надала суду.

Позивачка не надала доказів використання її особистих коштів на придбання спірного майна.

Натомість відповідачі заперечували факт належності будинку ОСОБА_2 та їх батьку на праві спільної сумісної власності.

Зокрема ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві вказував, що будинок був придбаний особисто його батьком.

Суд першої інстанції не перевірив ці доводи відповідача, не розяснив йому обовязок доведення цієї обставини не зясував питання про докази, якими вона підтверджується.

Проте з наданої відповідачем копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25 квітня 2013 року (т. 1 а. с191 192) вбачається, що ОСОБА_6 продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру № 42 по вул. Східній в селищі Власівка міста Світловодська і отримав кошти в сумі 128 448 грн.

Через місяць, 29 травня 2013 року, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (т. 1 а. с. 79 80), ОСОБА_6 придбав житловий будинок з прилеглими господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку площею 1309 кв. м з кадастровим номером :50:065:0003 за адресою: Кіровоградська обл., м. Світловодськ, вул. Кірова, № 56. За вказане майно до укладення цього договору ним сплачено продавцю кошти в сумі 101 776 грн. (п. 9 договору).

Згідно п. 4 вказаного договору купівлі-продажу, ОСОБА_6 стверджував, що він набуває зазначене в договорі майно в особисту приватну власність.

Таким чином, враховуючи незначний проміжок часу між продажем ОСОБА_6 власної квартири і придбанням ним спірного будинку, достатності отриманих ним від продажу квартири коштів для придбання домоволодіння та відсутності будь-яких доказів витрати цих коштів на інші потреби чи наявності у нього інших коштів, колегія суддів дійшла висновку, що домоволодіння адресою: Кіровоградська обл., м. Світловодськ, вул. Кірова (нині вул. Гетьмана Марка Жмайла), № 56, придбане ОСОБА_6 за кошти, які отримані ним від продажу попередньої власності і належали йому особисто, а отже за правилами ст. 57 СК України придбане за ці кошти майно являлося його особистою приватною власністю.

Встановлення факту придбання ОСОБА_6 спірного майна за особисті кошти спростовує його належності на праві спільної сумісної власності йому та позивачці (ст. 74 СК України на підставі якої і було предявлено позов позивачем).

Як вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_6, яка настала 4 листопада 2015 року, відкрилася спадщина на належні спадкодавцю житловий будинок і земельну ділянку на якій він збудований.

Спадщину прийняв спадкоємець першої черги (ст. 1261 ЦК України) син померлого ОСОБА_3 про що державним нотаріусом Світловодської державної нотаріальної контори йому видано свідоцтва про право на спадщину за законом (т. 1 а. с. 97, 100).

Таким чином власником спірного майна вцілому являється ОСОБА_3.

Підстави для визнання позивача співвласником цього майна відсутні.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням є похідним від прав власника і за умов припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї , які припинили сімейні відносини з власником будинку( квартири), при умові збереження права власності на будинок ( квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами при застосуванні цих норм матеріального права.

Вбачається, що позивач ОСОБА_2 з 10 липня 2013 року зареєстрована і проживає за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1 (нині вул. Гетьмана Марка Жмайла), № 56, що підтверджується відомостями її паспорта (т. 1 а. с. 23 24).

Правомірність її вселення у вказане житло ніким не оспорена, а отже вона вселилася і проживала в ньому зі згоди попереднього власника ОСОБА_6, як член його сім`ї.

Однак із новим власником будинку, ОСОБА_3, позивачка у родинних відносинах не перебуває, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками із ним не пов'язана.

У звязку з припиненням права власності попереднього власника (п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України) і переходом цього права до нового власника, членом сім`ї якого позивачка не являється, припинилося її право користування цим житлом.

Являючись для ОСОБА_3 чужою людиною і проживаючи у його будинку, позивачка створює йому перешкоди у реалізації права користування та розпорядження його майном, яке підлягає захисту на підставі ст. 391 ЦК України.

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, закріплених у ст.ст. 5760, 131132, 177, 179, 185, 212215 ЦПК України, не перевірив доводів відповідача, неповно встановив обставини справи, невірно визначив відповідні до них правовідносини та позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 січня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на ? частку домоволодіння, а також в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання скасувати і ухвалити в цих часинах нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на ? частку домоволодіння відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 з будинку № 56 по вул. Гетьмана Марка Жмайла в м. Світловодську Кіровоградської області.

В задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судову витрати у сумі 1157 грн. 52 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: