Справа № 635/7784/16-ц
Провадження № 2/635/311/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

10 жовтня 2017 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Полєхіна А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Лисенко О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, визнання договору іпотеки недійсним та визнання недійсним договору поруки,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра (далі ПАТ «КБ «Надра»), в якій в остаточних вимогах просить суд визнати недійсним кредитний договір за №6/4/2007/840-К/411 від 12 червня 2007 року, укладений між позивачем та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк Надра; визнати недійсним договір іпотеки за № 6/4/2007/980-І/413 від 12 червня 2007 року укладений між ним та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк Надра та нотаріально посвідчений 12 червня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_3, реєстровий №750; визнати недійсним договір поруки за №6/4/2007/840-П/412 від 12 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк Надра.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 12 червня 2007 року між ним та відповідачем був укладений Договір кредиту за №6/4/2007/840-К/411, згідно умов якого позивач отримав кредит в розмірі 18000,00 доларів США з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 11 червня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,99 % річних. Згідно п. 1.2 кредитного договору, кредитний договір укладався за для купівлі житла для позивача та його і сімї.

Крім того, з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору між ним та відповідачем укладено Договір іпотеки за №6/4/2007/980-І/413 від 12 червня 2007 року, а також Договір поруки за №6/4/2007/840-П/412 від 12 червня 2007 року, між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра».

Відповідно до п. 3.3.1 договору кредиту за №6/4/2007/840-К/411 Позичальник зобовязується повертати суму кредиту та сплачувати відсотки шляхом сплати мінімально необхідного платежу у валюті Кредиту. Згідно п. 3.3.2. договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 213,16 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до одинадцятого числа поточного місяця. Згідно з умовами Договору п.3.4. нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості.

Позивач зазначає, що відповідач не включив в договір істотні умови, які визначені в законодавстві, що регулює споживче кредитування, а також є обовязковою умовою для споживчих кредитів, а саме графік погашення платежів. Таким чином, сторони не дійшли згоди щодо порядку зарахування платежів. Крім того, в договорі відсутня ще одна істотна умова щодо вартості кредиту, а саме: абсолютного значення подорожчання кредиту. Відповідач не попередив позивача про валютні ризики та включив до умов договору несправедливі умови.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти задоволення позову, вважаючи його не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідач вважає, що при укладенні договору позивачу були відомі усі умови кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, що примусили б позивача підписати зазначений договір на вкрай невигідних для себе умовах. Таким чином, після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, до яких застосовується спеціальне законодавство в системі кредитування, а саме Закон України «Про банки та банківську діяльність», а не положення Закону України «Про захист прав споживачів»

Суд, вислухавши думку представника позивача, представника відповідача та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 червня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір кредиту за №6/4/2007/840-К/411. (а.с. 13).

З метою належного виконання взятого на себе зобовязання за кредитним договором, між позивачем та відповідачем укладено Договір іпотеки за №6/4/2007/980-І/413 від 12 червня 2007 року, а також Договір поруки за №6/4/2007/840-П/412 від 12 червня 2007 року між ОСОБА_2 та відповідачем. (а.с. 15-17).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до п.п. 1.1,1.4, 3.1 кредитного договору, банк зобов*язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі через касу Банку на строк з 12.06.2007 року по 11.07.2027, у розмірі 18000,00 доларів США на купівлю житлового будинку, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,99 % відсотків річних. Відповідно до п. 3.3.1 договору Позичальник зобовязується повертати суму кредиту та сплачувати відсотки шляхом сплати мінімально необхідного платежу у валюті Кредиту. Згідно п. 3.3.2. договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 213,16 (Двісті тринадцять доларів США 16 центів) доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до одинадцятого числа поточного місяця.

Згідно з п. 3.4 умов договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно п.1.2. договору, відповідач надав кредитні кошти позивачу саме на споживчі цілі для придбання житлового будинку.

За викладених обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що укладений між сторонами кредитний договір є договором споживчого кредиту.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 в кредитному договорі повинно зазначатися сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Як передбачено п. 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобовязані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Вказана постанова НБУ датована 10.05.2007 року, а спірний договір укладено між сторонами 12.06.2007 року, і тому в ньому повинні були бути враховані правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, згідно цієї постанови.

У відповідності до п. 3.2. розділу 3 Правил, вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Вказані вимоги закону відповідачем у повному обсязі не виконано, в самому кредитному договорі не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил, визнані обовязковими. Також, відповідач не надав докази на підтвердження того, що позивачу надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказує на те, що банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Однак, в судовому засіданні представник відповідача вказав на те, що окремо позивачу не надавалася письмова інформація, згідно вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи, що законодавством не встановлений обовязок кредитора відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» є положення ч.2 ст.638, ч.2 ст.642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією.

Однак, суд не може погодитись з такою думкою представника відповідача з огляду на те, що сам по собі факт підписання кредитного договору не може бути визнано судом, як беззаперечну, і таку, що не підлягає доведенню обставину, щодо виконання відповідачем наведених положень ЗУ «Про захист прав споживачів».

Вказана позиція підтримується і в рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, де зокрема зазначено, що споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу).

В положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248 на які посилався Конституційний Суд України в Рішенні № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Всупереч вимогам закону, ні відповідач, ні представник відповідача, не надали суду підтвердження того, що позивач належним чином повідомлений про графік, згідно з яким передбачалося погашення кредитної заборгованості, розрахунок сукупної вартості кредиту та письмового попередження про те, що він був повідомлений під час укладання кредитного договору про валютні ризики, які можуть мати місце під час виконання договору.

Суд критично оцінює твердження представника відповідача про те, що обовязок банку повідомляти вказану інформацію споживачу не було передбачено на момент укладання кредитного договору, оскільки це не відповідає дійсності. Як вбачається з копії оспорюваного кредитного договору, кредитний договір укладався між сторонами 12.06.2007 року. Варто наголосити, що обовязок відповідача повідомляти вказану інформацію позивачу вже було передбачено чинним законодавством України на той період, зокрема: Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року. в ст.56 Закону.

Отже, в порушення вимог п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позичальнику, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Не спростовано представником відповідача і той факт, чому графік погашення кредиту не видавався відповідно до вимог чинного законодавства, і тому які суми, на які рахунки і за яким принципом зараховувалися в рахунок погашення кредиту суду невідомо, що є несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає можливість банку проводити зарахування на рахунки на розсуд банку.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_2 по кредитному договору № 6/4/2007/840-К/411 від 12 червня 2007 року вбачається, що позивачем було сплачено на користь відповідача - 20568,78 доларів США, з них: тіло кредиту - 2949.21 доларів США, відсотків по кредиту 17619,04 доларів США, пені по кредиту - 0,53 доларів США, (а.с. 89), що також підтверджується копіями квитанцій.

За викладених обставин, умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршання становища споживача.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Окрім того, п.3.5. кредитного договору передбачає також інші платежі для позичальника: за управління кредитом, витрати повязані з моніторингом та супроводом кредиту; п.4.3.12 встановлює, що при здійсненні дострокового погашення кредиту протягом перших двох років дії кредитного договору, позичальник зобовязаний сплатити банку комісію у розмірі 2%від початкової суми кредиту.

Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Аналіз вказаних норм закону та наведених обставин, дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання такого договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як зазначено в розясненнях, наданих в п.2 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В п.7 вищевказаної постанови пленуму зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Крім того, відповідно до ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 1 договору іпотеки, укладеного між сторонами 12.06.2007 року, предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п.1 цього Договору.

Відповідно до п.2.1 кредитного договору, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: житловий будинок літ «А-1»- цегловий, загальною площею 58,60 кв. м, житловою площею 19,30 кв. м., та надвірні будівлі і споруди: сарай Б-2, сарай Б-1, вбиральня Г, душова В, вбиральня Д, №1-4 огорожа, що знаходиться в Харківській області, Харківський район, смт. Коротич, пров. Залізничний, будинок №6.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Відповідно до п. 1.1.,1.2, укладеного між ОСОБА_2 та відповідачем договору поруки від 12.06.2007 року, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи фактичні обставини справи, суд вважає за можливе застосувати реституцію, як наслідок недійсності правочину та визнати недійсними Договір іпотеки за №6/4/2007/980-І/413 від 12 червня 2007 року укладений між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» і нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_3 12.06.2007 р., зареєстрованим в реєстрі за №750 та Договір поруки за №6/4/2007/840-П/412 від 12 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», оскільки вказані правочини було укладено на забезпечення виконання основного зобовязання, а саме за кредитним договором №6/4/2007/840-К/411 від 12 червня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві обєднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, повязані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, визнання договору іпотеки недійсним та визнання недійсним договору поруки задовольнити повністю.

Визнати недійсним Кредитний Договір за №6/4/2007/840-К/411 від 12 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк Надра.

Визнати недійсним договір іпотеки за №6/4/2007/980-І/413 від 12 червня 2007 року укладений між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк Надра та нотаріально посвідчений 12 червня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_3, реєстровий №750.

Визнати недійсним договір поруки за №6/4/2007/840-П/412 від 12 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк Надра.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра», що знаходиться за адресою: 04053, м. Київ, вул. Артема, 15 (), судовий збір у дохід держави в розмірі 4800 (чотири тисячі вісімсот) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - А.Ю. Полєхін