У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позовута зняття арешту з майна за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 липня 2012 року у вказаній справі за клопотанням ОСОБА_4 накладено арешт на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_5

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вищезазначена квартира належить їй на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 12 липня 2013 року.

Вважала, що арешт, накладений вказаною ухвалою суду на належну їй квартиру, порушує її права як власника майна.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила суд заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 липня 2012 року та арешт накладений на належну їй квартиру АДРЕСА_1 скасувати.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 2 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірна квартира належала на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5, кожному по 1/3 частці. 27 липня 2012 року ухвалою суду було накладено арешт лише на 1/3 частку вказаної квартири. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначена квартира належить їй на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 12 липня 2013 року, тобто така квартира ОСОБА_3. придбана під час знаходження її під арештом. Крім того, суди зазначили, що заява про скасування забезпечення позову може бути розглянута лише у тій справі, в якій така ухвала постановлена.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 липня 2012 року у вказаній справі за клопотанням ОСОБА_4 накладено арешт на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_5

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 12 липня 2013 року.

У ст. 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», чинної на момент виникнення спірних правовідносин, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Аналіз вищевказаних положень закону та ч.6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на предмет іпотекив порядку примусового виконання здійснюється за виконавчимидокументами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має пріоритет перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Тобто спірна квартира була предметом іпотеки і згідно вимог Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про виконавче провадження» у порядку прилюдних торгів (тобто дій, які не вчиняються в один день), за твердженням ОСОБА_3., стала її власністю, на підтвердження чого вона подала: інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 12 липня 2013 року.

Суди, відмовляючи у позові, зазначили, що позивачка не надала оригіналів вищевказаних документів, проте не звернули уваги на положення ч. 2 ст. 64 ЦПК України, згідно з якими письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Разом з тим такого клопотання заявлено не було, а відповідач взагалі не заперечував факт належності квартири позивачці (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Крім того, зазначивши, що оскарження ухвали про забезпечення позову можливе лише у справі, в якій така ухвала постановлена, суди не звернули уваги на те, що згідно вимог ст. 154 ЦПК України оскаржити ухвалу суду про забезпечення позову, просити скасувати заходи забезпечення позову може лише сторона у справі, а ОСОБА_3 не була і не є стороною у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили, не звернули уваги на те, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 липня 2012 року було вжито заходи забезпечення позову щодо спірної квартири, яка була предметом іпотеки ОСОБА_3, як іпотекодержателя, протягом трьох років, а на момент звернення з позовом позивачка стала власником цього нерухомого майна.

Отже, суди не перевірили, чи може спірна квартира забезпечити виконання рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 коштів за договором позики.

Крім того, суд першої інстанції не дав оцінки тому, що відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги. Проте районний суд не звернув уваги на те, що зі змісту (предмет і підстава) позовної заяви фактично заявлено вимогу про захист права власності та звільнення майна з-під арешту.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик