Справа № 445/499/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кіпчарського О.М.

секретаря судового засідання Притули І.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золочеві Львівської області справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Золочів в особі Золочівської міської ради Львівської області, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в :

в березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Золочівської міської ради Львівської області, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування на квартиру, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Золочів, вул. Кривоноса, 9/12. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що його батько ОСОБА_5 був наймачем спірної квартири, 03.01.1988 він помер. За два місяці до смерті його батько одружився із ОСОБА_6, яка зареєструвала своє місце проживання у квартирі батька. Після смерті ОСОБА_5, він дозволив батьковій дружині проживати у спірній квартирі, де вона і проживала до часу смерті 06.02.2017 року. Після смерті ОСОБА_7 він довідався, що у спірній квартирі зареєстрований також її син від першого шлюбу ОСОБА_3, який в лютому 2017 року подав документи до Золочівської міської ради Львівської області для приватизації вказаної квартири. Вважає, що фактично прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5, в тому числі і спірну квартиру, яка повинна належати йому, а не відповідачу.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні доводам позовної заяви. Додатково позивач пояснив, що він народився 31.01.1939 року, його батьками були ОСОБА_5 та ОСОБА_8 З 1950-х років їх сімя проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1, його батько був військовослужбовцем, в 1956 році ОСОБА_5 отримав ордер на квартиру, що знаходилась за адресою: Львівська область, м. Золочів, вул. Котовського, 9/12, та з того часу їх сімя проживала у вказаній квартирі. У 1956 році він закінчив школу у м. Золочеві та вступив на навчання до Львівського поліграфічного інституту, який закінчив у 1963 році. Після закінчення інституту переїхав жити та працювати до м. Києва, а батьки залишились проживати у спірній квартирі. У 1987 році він одружився, його постійним місцем проживання було та залишається м. Київ, до м. Золочева він приїжджав зрідка. 22.10.1986 року померла його мати ОСОБА_8 Після смерті матері його батько частково проживав у м. Києві, однак згодом повернувся до м. Золочева у свою квартиру. 03.11.1987 року його батько одружився із ОСОБА_6, яка після одруження отримала прізвище ОСОБА_8. ОСОБА_7 проживала разом з його батьком та була зареєстрованою у спірній квартирі. 03.01.1988 року його батько трагічно загинув, внаслідок вибуху газової пічки. Після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 залишилась проживати у спірній квартирі та проживала там до лютого 2017 року. 06.02.2017 року ОСОБА_7 померла. Після смерті батька він приїхав до м. Золочева, де займався його похованням. Між ОСОБА_7 та ним була усна домовленість, що він не заперечуватиме, щоб остання залишилась проживати у спірній квартирі. Після смерті батька він забрав усі його особисті речі та меблі, які перевіз до м. Києва. Він звертався з усною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, однак в оформленні спадкових прав йому було відмовлено, у звязку з відсутністю оригіналу свідоцтва про народження. Через постійну зайнятість на роботі та перебування у тривалих відрядженнях він не мав можливості подати нотаріусу усі необхідні документи та оформити спадкове майно. Вважає, що спадщину він прийняв фактично, оскільки вчасно вступив у володіння батьковими речами . В лютому 2017 року, після смерті ОСОБА_7, він приїхав до м. Золочева Львівської області з метою оформлення своїх спадкових прав на спірну квартиру та довідався, що без його відома у квартирі був зареєстрований та проживав ОСОБА_3, який після смерті матері звернуся до міської ради із заявою про приватизацію спірної квартири. Окрему увагу позивач та його представник звертають на той факт, що в 1988 році Золочівська міська рада Львівської області зверталась до суду із позовом про визнання недійсним шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, оскільки остання одружилась із корисливою метою та мала намір отримати право на спірну квартиру. На погляд ОСОБА_1 та його представника, вказана ситуація є несправедливою, оскільки квартира належала батьку позивача, він був у нього єдиним сином, а тому спірна квартира повинна перейти у власність ОСОБА_1, а не бути приватизованою ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечили, пояснили, що ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований в спірній квартирі з 25.04.1989 року, куди вселився за згодою своєї матері ОСОБА_7 В лютому 2017 року, після смерті останньої, ОСОБА_3 звернувся до Золочівської міської ради Львівської області з заявою про приватизацію квартири, оскільки таке його право передбачено чинним законодавством. При цьому, представник відповідача ОСОБА_3 вказує, що до лютого 2017 року спірна квартира не була приватизованою, не перебувала у власності ОСОБА_5, належала до громадського житлового фонду, а отже не може бути обєктом спадкування.

Представник Золочівської міської ради Львівської області проти позову заперечив, пояснив, що спірна квартира була обєктом комунальної власності та належала міській раді. В квартирі були зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_3, останній в лютому 2017 року звернувся до міської ради з заявою про приватизацію квартири. Перешкод в цьому не було, а тому міська рада прийняла рішення про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_3

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідка ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Як вбачається із дубліката свідоцтва про народження серії РА № 086564, позивач ОСОБА_1 народився 31.01.1939 року, його батьками були ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Згідно ордеру № 140 від 19.10.1971 року, ОСОБА_5 виділено для проживання квартиру, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Золочів, вул. Котовського, 9/12.

Вулицю Котовського в м. Золочеві Львівської області перейменовано на вулицю ОСОБА_11, що підтверджується ухвалою Золочівської міської ради Львівської області від 07.07.1993 року.

З картки поквартирного обліку за формою №17 вбачається, що місце проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було зареєстрованим у спірній квартирі з 02.02.1956 року. При цьому, будь-які відомості про реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі ОСОБА_1 у картці відсутні.

ОСОБА_8 померла 22.10.1986 року, що підтверджується копією дубліката свідоцтва про смерть серії 1-СГ №461309 від 22.03.2017 року.

Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 22.03.2017 року, 03.11.1987 року ОСОБА_5 уклав шлюб із ОСОБА_6, актовий запис № 192, останній після одруження присвоєно прізвище ОСОБА_5.

ОСОБА_5 помер 03.01.1988 року, що підтверджується копією дубліката свідоцтва про смерть серії 1-СГ №454300 від 21.03.2017 року.

В 1988 році Золочівська міська рада звернулась із позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсним її шлюбу із ОСОБА_5, оскільки така не мала на меті створювати сімю із покійним, а переслідувала корисливий мотив та бажала заволодіти правом на спірну квартиру.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 10.05.1988 року у задоволенні вказаного позову було відмовлено.

Згідно рішення Виконавчого комітету Золочівської міської ради народних депутатів Львівської області № 417 від 24.06.1988 року особовий рахунок на квартиру, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Золочів, вул. Котовського, 9/12, переоформлено на імя ОСОБА_7

З картки поквартирного обліку за формою №17 вбачається, що місце проживання ОСОБА_7 було зареєстрованим у спірній квартирі з 05.07.1988 року. Окрім цього, з 25.04.1989 року у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання сина ОСОБА_7 ОСОБА_3

ОСОБА_7 померла 06.02.2017 року, що підтверджується копією дубліката свідоцтва про смерть серії 1-СГ №461316 від 24.03.2017 року.

Окрім цього, із пояснень ОСОБА_1, показів свідка ОСОБА_10, копії свідоцтва про одруження та копії паспорта позивача, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в м. Золочеві Львівської області фактично проживав до літа 1963 року, після цього переїхав на постійне проживання до м. Києва, де працював до виходу на пенсію. 17.01.1987 року він одружився із гр. ОСОБА_12, а з 12.03.1987 року і по даний час зареєстрований та проживає в квартирі, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Курнатовського, 2а/138.

ОСОБА_1 фактично прийняв спадщину після смерті свого батька, оскільки отримав все належне батькові рухоме майно, яке перевіз до м. Києва, чого сторони у справі не заперечили.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, до вказаних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, а не норми Цивільного кодексу України від 01.01.2004 року, як про це зазначає позивач у позові.

Так, відповідно до ст. 86, 100 ЦК УРСР, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. В особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Згідно ст. 277 ЦК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

За приписами ст. 58, 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст. 106 ЖК УРСР, повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Згідно ст. 65-1 ЖК УРСР, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Однак, вказана остання норма була прийнята 06.05.1993 року, тобто вже після смерті ОСОБА_5, та відповідно після виникнення правовідносин, що повязані із спадкуванням майна померлого.

Судом встановлено, що спірна квартира належала до житлового фонду Золочівської міської ради Львівської області, була виділена для проживання і користування батьку позивача, який проживав в ній на підставі раніше виданого ордеру. Після смерті ОСОБА_5 наймачем спірної квартири стала його дружина ОСОБА_7 Позивач у спірній квартирі зареєстрованим не був, з 1963 року у ній не проживав. На момент смерті його батька квартира була неприватизованою та залишалась такою до квітня 2017 року.

Суд звертає увагу позивача, що право на користування квартирою не підлягає спадкуванню, а смерть наймача не є підставою для виникнення права власності на квартиру у його спадкоємців.

Єдиним можливим винятком, що є підставою для набуття права власності на квартиру не приватизованого житлового фонду є випадок, коли спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, в якій за життя проживав спадкодавець, і лише за умови, що: на час відкриття спадщини квартира була місцем постійного проживання спадкодавця або він зберігав право користування нею; спадкодавець подав у встановленому порядку заяву про її приватизацію, однак квартира безпідставно не була передана йому у власність.

Зокрема, саме така правова позиція була сформульована Верховним судом України у постанові від 11 грудня 2013 року під час розгляду справи № 6-121цс13.

Водночас, покійний ОСОБА_5 з заявою про приватизацію квартири не звертався, чого і не зміг зробити, оскільки таке право було надано громадянам вже після його смерті, а тому вимоги позивача про визнання за ним права власності на спірну квартиру в порядку спадкування є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 8, 10, 57, 60, 88, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Золочів в особі Золочівської міської ради Львівської області, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Золочівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_13