Справа № 368/582/16-ц
Провадження № 2/368/46/17
Рішення

Іменем України

"13" червня 2017 р. Кагарлицький районний суд Київської області

В складі:

Головуючий: суддя Закаблук О.В.

При секретарі: Широкоступ К.М.

Осіб, які беруть участь у справі:

Позивач: ОСОБА_1

Представника позивача: ОСОБА_2

Відповідач: ОСОБА_3

Представник відповідача: Клапчук Ф.П.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлик Київської області в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, - ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, суд, -

В С Т А Н О В И В :

07.04.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, - ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, ( а.с., 2 - 4), в якій позивачка просить суд винести рішення, на підставі якого, ( а.с., 4 - 5):

- прийняти дану позовну заяву до розгляду;

- визнати об»єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, кошти в розмірі 149121, 00 (сто сорок дев»ять тисяч сто двадцять одна) гривня, отримані внаслідок продажу автомобіля марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину коштів, яка становить 74560 (сімдесят чотири тисячі п'ятсот шістдесят) гривень 50 коп., отриманих внаслідок продажу автомобіля марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину коштів, яка становить 74560 (сімдесят чотири тисячі п'ятсот шістдесят) грн. 50 коп., отриманих внаслідок продажу автомобіля марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4.

Свої позовні вимоги позивачка в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовує наступним:

08 вересня 2012 року вона, - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, уклала шлюб з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Шлюб було зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів синільного стану Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, про що у книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 83.

У шлюбі з Відповідачем вона прожила три роки. Від шлюбу мають спільну дитину - доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження.

У жовтні 2015 року нею до Кагарлицького районного суду Київської області було подано позовну заяву про розірвання шлюбу.

Відповідно до Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року у справі № 368/1965/15-ц, провадження № 2/368/729/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу їхній шлюб було розірвано.

Поряд з цим нею до суду було подано позовну заяву про поділ майна подружжя, оскільки за час подружнього життя вона з Відповідачем придбали рухоме майко, а саме: транспортний засіб марки ВМW 523І, колір - чорний. Седан - В легковий, державний еестраиійний знак НОМЕР_1 рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4.

Даний транспортний засіб 29.01.2014 року було зареєстровано за Відповідачем та отримано відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Під час розгляду Кагарлицьким районним судом Київської області цивільної справи 1975/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, було з'ясовано, шо Відповідач в потай від неї продав автомобіль ВМW 523І, колір - чорний. Седан - В легковий, державний еестраиійний знак НОМЕР_1 рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4, який був їхньою спільною сумісною власністю.

Таким чином, автомобіль марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4, 04 серпня 2015 року було зареєстровано на матір Відповідача - ОСОБА_5, а договір купівлі-продажу оформлений довідкою - рахунком серії НОМЕР_5 від 04.08.2015 року, виданою ТОВ "Валентина".

Відповідно до даної довідки - рахунку вартість автомобіля склала 149 121,00 (сто сорок дев'ять тисяч сто двадцять одна) гривня.

Відповідно до п.п. 12, 14 Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця є оформленням договірних відносин купівлі- продажу транспортного засобу

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Оскільки автомобіль марки ВМW 523І було придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі позивачки з відповідачем, то вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного Кодексу України якщо одним із одним подружжя укладено договір в інтересах сім"ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, кошти отримані Відповідачем внаслідок продажу автомобіля марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4 в сумі 149 121,00 (сто сорок дев'ять тисяч сто двадцять одна) гривня є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки, відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а домовленості про поділ майна між Позивачем та Відповідачем не було, як не було і шлюбного договору, позивачу на праві спільної сумісної власності належить частка у розмірі 1/2 вказаної суми, а саме - 74560,50 (сімдесят чотири тисячі п'ятсот шістдесят) гривень п'ятдесят копійок.

Відповідно до ст 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч 1 ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом При цьому суд бере до уваги інтереси: дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'ясняв Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст 372 ЦК.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за вийнятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3).

Оскільки автомобіль марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4, був спільною сумісною власністю подружжя, договір купівлі-продажу укладався Відповідачем під час шлюбу та в інтересах сімї, а Позивачка про купівлю-продаж спільного автомобіля дізналася лише під час судового розгляду справи про поділ майна подружжя, а отже ніяких коштів від Відповідача не отримувала, то згідно вимог ст. 60, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України вона має право на 1/2 частину даних коштів.

Відповідач відмовився добровільно поділити грошові кошти, а тому, з урахуванням рівності часток осіб у спільній сумісній власності, необхідно розділити грошові кошти, що є спільним майном подружжя та стягнути з Відповідача на користь Позивачки 74560, 50 (сімдесят чотири тисячі п'ятсот шістдесят) гривень п'ятдесят копійок.

Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви справляється судовий збір, який обчислюється у відсоткову відношенні від вартості позову, а вартість позову складається із вартості майна в тому числі Згідно довідки-рахунку вартість автомобіля склала 149121,00 (сто сорок дев'ять тисяч сто двадцять одна) гривня є спільною сумісною власністю подружжя, частка позивачки у даному майні складає 1/2 частину - 74560, 50 (сімдесят чотири тисячі п'ятсот шістдесят) гривень п'ятдесят копійок. Отже, судовий збір дорівнює 745,61 гривень.

Відповідно до ст 12 ЦПК України кожен громадянин має право на правову допомогу, яка надається адвокатом, або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Витрати на правову допомогу входять до складу судових витрат.

Ст 88 ЦПК України надає можливість розподілити судові витрати між сторонами.

Керуючись ч. 2 ст. 35 ЦПК України, Позивач вважає, що судове рішення за результатами розгляду даної позовної заяви також може вплинути на права і обов'язки третіх осіб, а саме, - ОСОБА_5, тому необхідно її залучити до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Зазначені нею у позовній заяві обставини підтверджуються доданими до неї документами.

07.04.2016 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 - 1 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., ( а.с., 17).

15.04.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В.

01.12.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла заява позивачки ОСОБА_1 про зменшення позовних вимог, ( а.с., 87), в якій позивачка просить суд винести рішення, згідно з яким:

- визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, кошти в розмірі 149121,00 (сто сорок дев'ять тисяч сто двадцять одна) гривня, отримані внаслідок продажу автомобіля ВМW 523І, колір - чорний, седан - В легковий, державний еестраиійний знак НОМЕР_1 рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину коштів, яка становить 53260,00 грн. (п'ятдесят три тисячі двісті шістдесят) гривень 00 копійок, отриманих внаслідок продажу автомобіля марки ВМW 523І, колір - чорний, седан - В легковий, державний еестраиійний знак НОМЕР_1 рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину коштів, яка становить 53 260,00 грн. (п'ятдесят три тисячі двісті шістдесят) гривень 00 копійок, отриманих внаслідок продажу автомобіля марки ВМW 523І, колір - чорний, седан - В легковий, державний еестраиійний знак НОМЕР_1 рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4;

- удові витрати, що складаються із судового збору, та витрат на правову допомогу покласти на Відповідача.

Уточнені позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 в мотивувальній частині заяви про уточнення позовних вимог обґрунтовує наступним:

У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 368/582/16-ц за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України під час поділу майна між подружжям суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, які мають істотне значення.

Під час шлюбу Відповідачем було здійснено продаж спільного автомобіля. Позивач, в свою чергу, ніяких коштів від Відповідача не отримувала, а про купівлю-продаж спільного автомобіля дізналася лише під час судового розгляду справи про поділ майна подружжя.

Транспортний засіб марки ВМW 523І, колір - чорний. Седан - В легковий, державний еестраиійний знак НОМЕР_1 рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4, було придбано нею та колишнім чоловіком за рахунок коштів, які подарували їм на весілля.

На весілля їм було подаровано суму коштів, еквіваленту 4000.00 у.о.

Вказані кошти вони берегли на придбання власного житла, але за наполяганням чоловіка витратили їх на придбання автомобіля. Таким чином, вважає, шо дана обставина має суттєве значення для вирішення даної справи, і її частка від продажу автомобіля повинна становити суму еквіваленту 2000,00 дол. США, що станом на сьогодні становить 53 260.00 грн. (100 дол. США - 2 663, 07 грн. )

Відповідач відмовився добровільно поділити грошові кошти, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

28.02.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява про уточнення позовних вимог, ( а.с., 127), в якій позивачка просить суд внести рішення, яким:

- визнати об»єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, кошти в розмірі 149121, 00 (сто сорок дев»ять тисяч сто двадцять одна) гривня, отримані внаслідок продажу автомобіля марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину коштів, яка становить 74560 (сімдесят чотири тисячі п'ятсот шістдесят) гривень 50 коп., отриманих внаслідок продажу автомобіля марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину коштів, яка становить 74560 (сімдесят чотири тисячі п'ятсот шістдесят) грн. 50 коп., отриманих внаслідок продажу автомобіля марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги від 28.02.2017 року ( а.с., 127), підтримала, відповідно, просила позов задовольнити, обґрунтовуючи свою позицією обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, ( а.с., 2 - 4).

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1, - ОСОБА_2 уточнений позов від 28.02.2017 підтримала, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, ( а.с., 2 - 4).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 заперечував проти позову, так як зазначив, що кошти, за які був придбаний автомобіль, належать йому, так як він їх позичив ОСОБА_8, тому вважає, що кошти, які отримані ним від продажу спірного автомобіля, належать тільки йому.

Заперечував той факт, що у грошову масу, яку було сплачено за придбання спірного автомобіля, входять кошти, які їй з позивачкою подарували під час святкування укладення шлюбу.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3, - адвокат Клапчук Ф.П. заперечував проти позову, обґрунтовуючи свою позицію наступним.

ОСОБА_1 звернулась до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

З підстав, зазначених нижче, Позивач позовні вимоги Позивачки є безпідставними, недоведеними, а тому не підляг ають задоволенню.

Згідно ч. 3 статті 368 Цивільного кодексу України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним га поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 вирішуючи спори між подружжям про майно, яка діє на даний час, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

В Постанові Верховного суду України від 02.10.2013 року у справі № 6- 79цс 13 була прийнята наступна правова позиція:

«Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою».

В Постанові Верховного суду України від 03.06.2015 року у справі № 6- 38цс15 вищевказана позиція була повторно викладена, однак з доповненням:

«Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

В Постанові Верховного суду України від 02.10.2013 року у справі № 6- 38цс13 була прийнята наступна правова позиція:

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

- час набуття майна;

- кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, іцо джерелом його набуття е спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При цьому, ці обставини встановлюються судом на загальних підставах та враховуючи безумовну необхідність у дослідженні відповідних доказів. Саме Позивач ОСОБА_1 повинна довести, що спірне майно придбано за спільні кошти. Отже, якщо Позивачем такі обставини не доведено, це є підставою для відмови у позові щодо поділу.

Згідно ч. 2 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 3 ст. І0 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 3 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Необхідно зазначити, що Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту придбання автомобіля за спільні кошти. При цьому, Відповідач заперечує такий факт, а саме, що автомобіль придбаний за спільні кошти, оскільки він був придбаний за кошти, які були позичені та не належали Позивачу та Відповідачі, а після продажу автомобіля позичені кошти були повернуті Відповідачем.

В судові засідання третя особа, - ОСОБА_5 не з»явилася, хоча повідомлялася судом неодноразово про день, час та місце слухання справи.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила наступне.

Знає сторін по справі близько 4 років, причому, позивачку ОСОБА_1 знає більш близько, а відповідача ОСОБА_3 знає лише наглядно.

Вона на даний час є хорошею знайомою позивачки.

Знає, що сторони по справі після укладення шлюбу мали бажання придбати будинок.

Кошти, які були у них в національній валюті, - гривнях, постійно міняли на долари США.

Зі слів позивачки ОСОБА_1 знає, що вони придбали автомобіль BMW за 9000 доларів США, окрім того, втратили близько 10000 грн. на оформлення даного автомобіля.

Знає, що на весілля гості весілля їм подарували коштів, що в еквіваленті становили близько 4000 доларів США.

Де сторони взяли решту коштів на придбання автомобіля, - вона не знає.

Позивачка раніше працювала на базарі, де здійснювала підприємницьку діяльність, потім до народження дитини працювала в квітковому магазині.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила наступне.

Позивачку знає близько 15 років.

Що стосується автомобіля, то зі слів позивачки знає, що основна сума коштів на придбання спірного автомобіля взята з коштів, які сторонам подарували гості на весілля.

Наскільки їй відомо, коштів було подаровано в еквіваленті на долари США, - близько 4000.

Станом на даний час вона з позивачкою ОСОБА_1 товаришує, телефонують одна одній кожен день, зустрічаються через день.

Знає, що після весілля сторони скуповували долари, щоб придбати житло.

Знає, що відповідач ОСОБА_3 після продажу автомобіля не поділився з позивачкою ОСОБА_1 коштами від продажу автомобіля.

Знає, що в той час, як сторони по справі перебували в шлюбі, відповідач ОСОБА_3 працював в якійсь аграрній фірмі, проте, ким, - не знає.

Позивачка ОСОБА_1 в останній час не працювала, так як доглядала за малолітньою дитиною.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила наступне.

Знає позивачку ОСОБА_1 з дитинства, є подругами.

Була у сторін по справі на весіллі, після весілля товаришували сім»ями.

Під час спілкування сім»ями сторони по справі висловлювали бажання придбати для себе житловий будинок, проте, через деякий час придбали автомобіль, зокрема, на кошти, які їм подарували на весілля.

Що стосується доларів, то її чоловік, - ОСОБА_12 в той час, коли були проблеми з купівлею доларів, допомагав купувати долари сторонам по справі.

Знає, що подарували коштів сторонам в еквіваленті 4 - 5 доларів США.

Взнала від позивачки ОСОБА_1, що відповідач ОСОБА_3 ніби - то продав автомобіль своїй матері, проте, коштів позивачці не повернув.

В останній час позивачка ОСОБА_1 Не працювала, так як доглядала за маленькою дитиною, а відповідач вітрогон В.В. працював у Агрофорті.

Суд, вислухавши сторін по справі, вислухавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення уточненого позову від 28.02.2017 року, ( а.с., 127), обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Підсудність.

Згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред»являються в суд за зареєстрованим у встановленому законодавством порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з довідки адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області, ( а.с., 24), відповідач по справі, - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований з 06.08.2003 року за адресою: АДРЕСА_1, відповідно, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду як суду першої інстанції загальної юрисдикції.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні.

Позивачкою по справі є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженка місто Кагарлик Київської області, громадянка України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_6, виданий 01 жовтня 2012 року Кагарлицьким РС Управління ДМС України в Київській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_2, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2, ( а.с., 6, - копія паспорту та довідки про присвоєння номеру облікової картки платника податків).

Відповідачем по справі є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянин України, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, ( а.с. 24, - довідка адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області, а.с., - 21, - відповідь від міністерства доходів та зборів).

08 вересня 2012 року позивачка по справі, - ОСОБА_1 та відповідач, - ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.

Вищевказаний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7, яке видане 08 вересня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, ( а.с., 7), в якому вказано, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 року народження, уродженець село Стави Кагарлиького району Київської обласі, громадянин України, та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженка місто Кагарлик Київської обласі, громадянка України, зареєстрували шлюб 08 вересня 2012 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів 08 вересня 2012 року зроблен відповідний актовий запис за № 83.

Прізвище після реєстрації шлюбу:

Чоловіка - ОСОБА_3.

Дружини - ОСОБА_3.

Від спільного подружнього життя сторони мають одну малолітню дитину, - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження.

Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 яке видане 06 травня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, ( а.с., 9), в якому зазначено, що ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року в місті Кагарлик Київської області, Україна, про що 06 травня 2014 року складено відповідний актовий запис за № 68.

В графі «батьки» зазначені:

Батько - ОСОБА_3, - відповідач по справі.

Мати - ОСОБА_1, - позивачка по справі.

В подальшому у сторін спільне сімейне життя не склалося, а тому 10 листопада 2015 року Кагарлицьким районним судом винесено рішення, на підставі якого шлюб між сторонами було розірвано.

Даний факт підтверджується рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 23.11.2015 року, ( а.с., 7), в резолютивній частині якого зазначено наступне:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований 08 вересня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, актовий запис за № 83 - розірвати.

Місце проживання - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження залишити з ОСОБА_1.

Позивачка ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишається на прізвищі ОСОБА_1.

За час спільного життя сторони по справі, - ОСОБА_1, та відповідач, - ОСОБА_3 придбали рухоме майно, а саме 29.01.2014 року придбали автомобіль марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4, який був зареєстрований а ім.»я відповідача по справі, - ОСОБА_3.

Даний факт підтверджується обліковою карткою транспортного засобу № НОМЕР_9 від 29.01.2014 року, ( а.с., 10), в якій зазначено, що транспортний засіб у виді легкового автомобіля автомобіль марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4 зареєстровано на власника, - ОСОБА_3, (ІПН: НОМЕР_3, паспорт серії НОМЕР_10 виданий 31.05.2012 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, місце реєстрації: АДРЕСА_1), на підставі довідки - рахунку серії НОМЕР_11 від 29.04.2014 року.

Також факт реєстрації права власності спірного автомобіля на відповідача по справі, - ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_12, ( а.с., 11), з якого вбачається, що спірний автомобіль було зареєстрованого на відповідача, - ОСОБА_3 саме 29.01.2014 року.

Проте, 04 серпня 2015 року автомобіль марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4, був відчужений, - проданий відповідачем ОСОБА_3 своїй матері, - ОСОБА_5

Даний факт підтверджується довідкою - рахунком № НОМЕР_15 від 04 серпня 2015 року, ( а.с., 13), в якому зазначено ОСОБА_5, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, прибала автомобіль марки ВМW 523І, кузов № НОМЕР_4, за суму в розмірі 149121 (сто сорок дев»ять тисяч сто двадцять одна) грн.

Також даний факт підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_14, де зазначено, що власником автомобіля ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_13 є ОСОБА_5, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно, даний спір виник в зв»язку з відчуженням вищевказаного спірного рухомого майна у виді автомобіля відповідачем ОСОБА_3 своїй матері, - ОСОБА_5, без дозволу (погодження) позивачки ОСОБА_1, та, відповідно, не повернення частини коштів, отриманих за продаж автомобіля позивачці, - ОСОБА_1

Судом при прийнятті даного рішення було застосовано наступні норми права.

Слід зазначити, що даний спір лежить в площині основного Закону України, - Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, норм ЦК України, так і в межах норм галузевого права, - норм СК України.

Отже, що стосується Конституції України, то в даному випадку суд застосовує наступні положення.

Перш за все слід зазначити, що Конституція України є основною національної правової системи, є юридичною базою для розвитку українського законодавства, правозастосовної діяльності, правосвідомості та правової культури.

Слід зазначити також, що преамбула Конституції України відіграє роль орієнтира у практичній діяльності державних органів і органів місцевого самоврядування, об»єднань громадян, посадових і службових осіб та громадян, визначає загальну лінію правотворчої діяльності, вказує стратегічний напрям конституційного і нормативно - правового регулювання в цілому.

Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Отже, пряма дія конституційних норм вимагає, що навіть за наявності і при застосуванні поточних конституційних законів та інших нормативно - правових актів правозастосовний орган посилався не тільки на них, а спочатку на ту норму Конституції, на розвиток якої або ж на основі якої вони прийняті і діють.

Слід зазначити, що згідно ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суди при розгляді конкретних справ повинні керуватися насамперед нормами Конституції України.

Що ж стосується гарантованості звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, то це положення є втіленням прямої дії конституційних норм щодо судового захисту прав і свобод людини і громадянина, ящо знайшло свій вираз, зокрема в ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України.

Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно ч. 2 ст. 22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ч. 1 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ч. 3 ст. 24 Конституції України рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою Материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Що стосується вищевказаних положень ст. 41 Конституції України, то слід зазначити, що категорія власності посідає особливе місце в суспільній свідомості та загалом у суспільному житті. Держава зобов'язана забезпечити такий правопорядок шляхом створення ефективного нормативно-правового регулювання відносин власності.

Відповідно, ст. 41 Конституції України на політичному рівні закріплює право кожного її громадянина на власність як на важливий атрибут правової держави і демократичного, громадянського суспільства.

Ці конституційні положення створили фундаментальне підгрунтя для їх подальшого розвитку в цивільному законодавстві України.

Правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону, незалежно від волі третіх осіб. Це право передбачає для власника можливість на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник вправі вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Водночас, законодавець закріплює й певні обмеження цих можливостей: власник не може використовувати своє право на шкоду правам, свободам, гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Іншими словами, власник не може зловживати належним йому правом власності.

Право власності належить до абсолютних цивільних прав. Кожен, хто не є власником майна, не вправі створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які дії, що спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника по володінню, користуванню та розпорядженню майном.

Глава 24 ЦКУ розкриває конституційне положення про законні способи набуття права власності.

До них належать:

- створення нової речі (в тому числі в процесі виробничої діяльності);

- переробка існуючих речей, привласнення загальнодоступних дарів природи;

- укладення договорів про відчуження речі (купівля - продаж, міна, дарування, тощо).

Конституція України визнає непорушність права власності - ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦКУ особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених виключно законом.

Слід особливо підкреслити, що перелік цих випадків, як і порядок вилучення майна у власника, не можуть визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частина 3 ст. 321 ЦК також передбачає, що примусове відчуження об'єктів власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

Згідно ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов»язки у шлюбі та сім»ї.

Отже, ч. 1 ст. 51 Конституції України встановлює основні принципи регулювання сімейних відносин, які знаходять своє втілення в Сімейному кодексі України ( в редакції 2002 року) та інших нормативно- правових актах.

В даному випадку суд особливо наголошує на тому, що кожен з подружжя має рівні права й обов'язки в шлюбі й сім'ї.

Це положення знайшло своє закріплення в ч. 6 ст. 7 та інших статтях СК України.

Так, дружина та чоловік мають право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань (ст. 51 СК України); на фізичний та духовний розвиток, на здобуття освіти, прояв своїх здібностей, на створення умов для праці та відпочинку (ст. 52 СК України); на зміну прізвища (ст. 53 СК України); на свободу і особисту недоторканність (ст. 56 СК України).

Майно, яке було набуте подружжям за час шлюбу, включаючи і речі для професійних занять одного з них, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку, належить їм на праві спільної сумісної власності (статті 60, 61 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування й розпорядження таким майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (статті 63, 66, 69 СК України).

Дружина та чоловік повинні матеріально підтримувати один одного (ст. 75 СК України), брати участь у витратах, пов'язаних із хворобою або каліцтвом другого з подружжя (ст. 90 СК України).

Усі найважливіші питання життя сім'ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Таким чином, у сімейних відносинах подружжя не має переваг один перед одним, хоча в окремих випадках законом враховуються біологічні особливості жінки та чоловіка, які перебувають у шлюбі. Так, дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності (ч. 1 ст. 84 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Отже, ст. 51 Конституції України визначає механізми захисту прав свобод людини і громадянина.

Наявність таких механізмів - одна з обов»язкових ознак справді демократичної держави. Особлива роль у захисті прав і свобод належить суду.

Це обумовлено демократичністю і професіоналізмом судового розгляду, який базується на незалежності суду, гласності, змагальності, безпосередності, усності судового процесу, необхідності пред'явлення доказів тощо.

Зміст ст. 55 відповідає міжнародно-правовим стандартам щодо гарантованого захисту основних прав і свобод людини.

Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголошує, що «кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом», а п. а ст. 3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права в імперативній формі вимагає від кожної держави - учасниці цього Пакту «забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; б) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту».

Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене в ч. 1 ст. 55 Конституції України універсальним юридичним засобом відстоювання людиною свого правового статусу в будь-якій конкретній життєвій ситуації.

Судовий захист прав і свобод людини здійснюється в процесуальних формах, передбачених чинним законодавством, а саме, - в порядку цивільного, кримінального, адміністративного, а також конституційного судочинства.

Найбільш місткою формою, пристосованою для безпосереднього захисту порушених прав, є цивільне судочинство.

В Цивільному процесуальному кодексі України межі права на звернення до суду в порядку цивільного судочинства визначені досить широко.

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що усяка заінтересована особа вправі в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

Законодавство про цивільне судочинство встановлює порядок розгляду по спорах, що виникають з цивільних, сімейних, трудових та колгоспних правовідносин, справ, що виникають з адміністративно-правових відносин, і справ окремого провадження (ст. 1 ЦПК).

Конституційні правовідносини в цьому переліку не вказані. Але, зважаючи на статус Конституції України як нормативного акта прямої дії, видається, що до розробки спеціальних конституційно-процесуальних нормативних актів судовий захист прав і свобод, що випливають з конституційних правовідносин, може здійснюватися в порядку цивільно-процесуального судочинства із застосуванням аналогії права.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов»язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до положень ст. 68 Конституції України встановлено суттєву заборону (яка має форму легального обов»язку) для кожної людини, яка, по своїй суті має вираз, - не посягати на права, свободи, честь і гідність інших людей.

Слід зазначити, що хоча вищевказане положення спрямоване на регулювання людських взаємин, держава покладає на себе певного режиму, стану цих взаємин, шляхом, зокрема, судового захисту законних прав та інтересів громадянина.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Даний припис тісно пов'язаний із положенням ч. 1 ст. 57 про гарантування кожному права знати свої права й обов'язки.

Ця норма, не перетворюючи згадане право на обов'язок, все ж зобов'язує людину зазнати юридичної відповідальності і «перетерпіти» певні позбавлення, обмеження в разі порушення нею законів - незалежно від того, чи був відомий громадянину їхній зміст, чи ні.

Юридична відповідальність - це закріплений у законодавстві та забезпечуваний державою юридичний обов'язок правопорушника зазнати примусового додаткового позбавлення певних цінностей, що йому належали.

У зв'язку з цим є підстави вирізняти дві ситуації.

З одного боку, є значна частина законів, які безпосередньо втілюють, відображають вимоги моралі - як загальнолюдської, так і тієї, котра панує в даному суспільстві. І тоді, якщо людина поводить себе відповідно до таких моральних вимог (а вони зазвичай стають відомими вже з дитинства), вона тим самим додержується і відповідних законів (навіть якщо вона не знайома з їхнім змістом).

З іншого ж боку, є й такі закони, що вміщують специфічні правила поводження, скажімо, із технічними засобами, з об'єктами природи - правила, котрі самі по собі не мають безпосередньо морального змісту. Тому знання й додержання лише принципів моралі не забезпечать «автоматичного» додержання таких законів. У цих випадках певна юридична обізнаність вже стає необхідною передумовою правомірної поведінки.

Отже, що стосується норм ЦК України, то суд застосовує щодо даного спору наступні положення.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

До характерних ознак права власності відноситься те, що особа - власник здійснює своє право:

- за своєю волею, тобто має можливість на свій розсуд здійснювати з річчю будь-які дії;

- незалежно від волі інших осіб, тобто не враховуючи їх погляди, наміри, прагнення;

- але в будь-якому випадку здійснення права власності має відповідати нормам закону, яким до речі, можуть бути введені певні обмеження, з метою захисту суспільного інтересу.

Об'єктами права власності є будь - які індивідуально визначені речі (майно).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки, (ст. 179 ЦКУ).

Майном є окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки ( ст. 190 ЦКУ).

Суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин (фізичні і юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права).

Статтею 13 Конституції України та статтею 318 ЦКУ передбачена рівність усіх суб'єктів права власності перед законом, а частиною 3 ст. 319 ЦКУ усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Отже, зміст права власності складається з трьох правомочностей - права володіння, права користування і права розпорядження, які власник здійснює стосовно свого майна.

Право володіння передбачає те, що власник має юридично закріплену можливість фактично панувати над річчю, можливість на власний розсуд впливати на неї у будь-який момент та здійснювати стосовно неї свою волю.

Право користування передбачає те, що власник має юридично закріплену можливість використовувати річ на власний розсуд, отримувати споживчі властивості та корисні якості речі для себе та в своїх інтересах, здобувати з цього користь, вигоду.

Здійснення користування можливе шляхом вчинення фактичних дій, таких як користування автомобілем, проживання в квартирі, та шляхом вчинення юридичних дій, як наприклад надання речі в оренду з метою одержання від такої діяльності відповідних прибутків.

Право розпорядження передбачає те, що власник має юридично забезпечену можливість визначати, встановлювати, реалізовувати, змінювати, припиняти юридичну та фактичну долю речі, все це свідчить про абсолютне панування власника над річчю.

Згідно ст. 317 ЦК України:

1. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Здійснення користування, як в даному випадку, можливе шляхом вчинення фактичних дій, таких як користування автомобілем.

Слід зазначити, що право розпорядження передбачає те, що власник має юридично забезпечену можливість визначати, встановлювати, реалізовувати, змінювати, припиняти юридичну та фактичну долю речі, все це свідчить про абсолютне панування власника над річчю. Окремо слід зупинитися на положенні ч. 2 ст. 317 ЦК України.

Отже, зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Це є цілком логічним, враховуючи положення частини 6 статті 4 ЦКУ, за яким до актів цивільного законодавства застосовується принцип однаковості регулювання цивільних відносин на всій території України, тобто незалежно від місця проживання власника майна, та незалежно від місця знаходження його майна, він (власник) все одно володіє всією сукупністю правомочностей стосовно права власності, а саме правом володіння, правом користування та правом розпорядження цим майном відповідно до норм діючого законодавства та незалежно від територіальної приналежності.

Згідно ст. 318 ЦК України:

1. Суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

2. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Отже, суб»єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин.

Відповідно до ст.2 ЦКУ учасниками цивільних відносин виступають фізичні і юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Тобто вказані особи, як учасники цивільних відносин, в якості суб'єктів права власності, можуть здійснювати право власності за всіма його складовими правомочностями, а саме мати право володіння, право користування та право розпорядженя майном, що належить їм на праві власності.

Рівність суб'єктів права власності гарантована ст. 13 Конституції України, тобто всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення ними права власності відносно належного їм майна, та, крім того, державою забезпечені рівні умови для захисту прав усіх суб'єктів права власності на підставі ст. 386 ЦК України.

Згідно ст. 319 ЦК України:

1. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

2. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

3. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

4. Власність зобов'язує.

5. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

6. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

7. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

8. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно, положеннями ст. 319 визначені основні принципи здійснення власником права власності шляхом реалізації його складових правомочностей: права володіння, права користування та права розпорядження щодо належного йому майна.

Згідно ст. 321 ЦК України:

1. Право власності е непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

3. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно, ч. 1 ст. 321 ЦК України вказує на непорушність права власності, та зазначає, що ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд звертає увагу на ту обставину, що ст. 41 Конституції України передбачає непорушність лише права приватної власності, тоді як ст.. 13 Конституції України гарантує рівність усіх суб'єктів права власності перед законом.

Недоторканість права власності передбачає недоторканість самого майна, тобто будь-які дії інших осіб, спрямовані на заволодіння таким майном є безпідставними, протиправними, та незаконними, так само як і дії спрямовані на обмеження власника у здійснені ним права власності.

Крім того, цивільним законодавством гарантований державний захист прав усіх суб'єктів права власності на підставі ст. 386 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України вказує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, що цілком відповідає ст. 92 Конституції України, якою визначено, що правовий режим власності визначається виключно законами України.

Однак, при наявності відповідних умов, що обов'язково визначені законом, можлива ситуація, за якої особу можуть позбавити або обмежити у здійснені ним права власності.

Згідно ч. 3 ст. 321 ЦК України вказує на можливість примусового відчуження об'єктів права власності. Однак таке відчуження можливе за наявності наступних обов»язкових умов:

1. лише як виняток;

2. за умови, що це є суспільно необхідно;

3. підстава та порядок такої процедури визначеної законом,

4. за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

Згідно ст. 325 ЦК України:

1. Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

2. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

3. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Згідно ст. 328 ЦК України:

1. Право власності набуваеться на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, право власності набувається на підставах. що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Слід зазначити, що підстави набуття права власності можуть бути первісні та похідні. До первісних слід віднести набуття права власності на річ:

- яке відбувається вперше (новостворене майно (ст. 331 ЦК), переробка речі (ст. 332 ЦК). привласнення загальнодоступних дарів природи (ст. 333 ЦК),

- незалежно від волі попередніх власників, - (безхазяйна річ (ст. 335 ЦК), знахідка (ст. 338 ЦК). скарб (ст. 343 ЦК), набуття права власності на рухому річ, від якої власник відмовився (ст. 336 ЦК). бездоглядна домашня тварина (ст. 341 ЦК), набувальна давність (ст. 344 ЦК), викуп пам'ятки історії та культури (ст. 352 ЦК), реквізиція (ст. 353 ЦК), конфіскація (ст. 354 ЦК).

До похідних слід віднести набуття права власності на річ:

- за волею попереднього власника на підставі правочинів (спадкування за заповітом, дарування, купівля-продаж, тощо).

-враховуючи критерії правонаступництва: спадкування за законом.

Отже, ч. 2 ст. 328 ЦК України закріплює презумпцію правомірності набуття права власності на майно, зазначаючи, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ця ж позиція висвітлена в пункті 1 ст. 204 ЦКУ, за яким правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, за загальним правилом право власності вважається набутим правомірно, тобто на законних підставах. І лише за наявності прямої вказівки в законі або відповідного рішення суду стосовно:

- встановлення юридичного факту щодо визнання незаконним набуття права власності;

- визнання правочину недійсним, - слід говорити про неправомірність набуття права власності.

Згідно ст. 328 ЦК України:

1. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

2. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тошо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки.

До передання майна прирівнюється вручення коносамейта або іншого товарно- розпорядчого документа на майно.

3. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

4. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Отже, ч. 1 ст. 328 ЦК України вказує на загальне правило виникнення права власності, за яким право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна. Однак, загальне правило не діє, якщо договором або законом встановлений інший порядок переходу права власності.

Згідно ч. 4 ст. 328 ЦК України вказує на ще одну вимогу, необхідну для виникнення права власності, за якою право власності у набувача виникає з моменту державної реєстрації, якщо договір про відчуження майна підлягає такій реєстрації. Відповідно до статті 210 ЦКУ правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації, тому моментом виникнення права власності на нерухому річ за договором стає момент державної реєстрації такої речі.

Згідно ст. 347 ЦК України:

1. Право власності припиняється у разі:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам'яток культурної спадщини;

6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;

8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

2. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 347 ЦК України:

1. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

2. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову.

3. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Згідно ст. 355 ЦК України:

1. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

2. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

3. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

4. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Слід зазначити, що спільна власність - це власність кількох осіб з числа осіб, що є суб'єктами права власності. При цьому, спільно володіючи певним майном, вказані особи не утворюють окрему форму власності, але надають їй особливого статусу. Особливий статус спільної власності зумовлює необхідність правового врегулювання особливостей її існування в правовій природі.

Право спільної власності, в свою чергу, поділяється на два види: право спільної часткової власності та право спільної сумісної власності.

Нормою, яка передбачена ст. 355 ЦК України встановлено презумпцію належності всієї спільної власності до складу спільної часткової власності.

Згідно ст. 368 ЦК України:

1. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

2. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

3. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

4. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, ст. 368 ЦК України встановлює загальні правові засади регулювання права спільної сумісної власності.

Одночасно, вищевказана норма ЦК України наводить основні приклади існування певного майна в межах вказаного правового режиму: майно подружжя, майно, набуте у власність спільними зусиллями членів однієї родини.

Згідно ст. 369 ЦК України:

1. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

2. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

3. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

4. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Правовий режим користування майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності схожий з правовим режимом користування майном, що є об'єктом права спільної часткової власності, а саме: користування вказаним майном здійснюється спільно за домовленістю між співвласниками.

Однак, розпорядження вказаним майном передбачає певні особливості, що відрізняють вказане майно від майна, що є об'єктом права спільної часткової власності.

Оскільки вказаний правовий режим не передбачає поділу майна на певні частки, вказане майно тісно пов'язане одночасно зі всіма співвласниками, що зумовлює необхідність здійснення розпорядження вказаним майном за обопільною згодою. Жоден із співвласників не може розпорядитись майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності без повної згоди іншого (інших) співвласників.

Окрім того, ч. 4 ст. 369 ЦК України встановлює спосіб захисту порушенного права, внаслідок незаконного, без відповідної згоди іншого співласника відчуження вказаного майна. Законом в якості основного способу захисту закріплено право звертатись до суду з позовом про визнання правочину (правочинів) щодо розпорядження вказаним майном недійсними.

Згідно ст. 370 ЦК України:

1. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

2. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, лкщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

3. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Слід зазначити, що при виділі частки встановлено презумпцію того, що вказані частки у всіх співвласників є рівними, якщо інше прямо не встановлено законом, рішенням суду або домовленістю між співвласниками цього майна.

Порядок виділу частки є тотожним із порядком виділу частки в майні, що є об'єктом права спільної часткової власності.

Згідно ст. 372 ЦК України:

1. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

2. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

3. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

4. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

5. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Норма, яка зазначена вст.. 372 ЦК України, передбачає можливість співвласників поділити майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності за домовленістю між ними.

За наявності загальної презумпції рівності часток кожного із співвласників, законодавець встановив можливість перерозподілу розміру часток співвласників при їх поділі в натурі. Одночасно, законодавець не встановив конкретного чи орієнтовного переліку обставин, виходячи з яких ці частки можуть бути нерівними, обмежившись формулюванням з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

В залежності від підстав виникнення цього права на певне майно та особливостей певного майна ці обставину можуть бути різними. За таких умов, співвласники, а в разі примусового поділу - суд, повинні виходити з особливостей правового режиму окремих видів майна та підстав виникнення права спільної сумісної власності.

Згідно ст. 386 ЦК України:

1. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

2. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

3. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ст. 392 ЦК України:

1. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Слід зазначити, що вказана норма може бути підставою для захисту судом права саме цим способом лише в разі об'єктивного існування права власності на певний об'єкт в разі наявності одного з трьох випадків:

1. Вказане право оспорюється іншою особою;

2. Вказане право не визнається іншою особою;

3. Власник втратив правовстановлюючий документ, що підтверджує його право власності на вказане майно.

Отже, що стосується норм галузевого права, - норм СК України, то суд застосовує щодо даного спору наступні положення.

Згідно ч. 1 ст. 1 СК України Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права та обов»язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов»язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім»ї та родичів.

Згідно ч. 1 ст. 2 СК України Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Слід зазначити, що ст. 2 СК України визначає суб'єктний склад осіб та види правовідносин, що є предметом регулювання СК. Це особисті немайнові та майнові відносини між особами, які даною статтею класифіковані на декілька груп.

До першої групи відносяться подружжя, батьки і діти, усиновлювачі та усиновлені, тобто основні учасники сімейних правовідносин, наділені законом визначеною сукупністю прав і обов'язків.

Отже, майнові правовідносини в сімейному праві також характеризуються різною видовою приналежністю в залежності від їх суб»єктного складу.

Так, відносини спільної сумісної власності подружжя є абсолютними відносинами стосовно всіх третіх осіб, які зобов»язані не перешкоджати уповноваженим власникам - подружжю, у здійсненні правомочностей щодо належного їм майна. Водночас, ці ж самі правовідносини є відносинами, з конкретно визначеними управомоченою і зобов»язаною сторонами за участі самого подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 3 СК України сім»я є первинним та основним осередком суспільства.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки.

Згідно ч. 4 ст. 3 СК України сім»я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно - правовими актами.

Згідно ч. 5 ст. 7 СК України учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками.

Згідно ч. 6 ст. 7 СК жінка та чоловік мають рівні права та обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї.

Згідно ч. 9 ст. 7 СК сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ч. 10 ст. 7 СК кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Слід зазначити, що види захисту сімейних прав можна поділити на юрисдикційнеі, - звернення до суду, органу опіки та піклування, нотаріату, тощо, та неюрисдикційні, - здійснюються шляхом самозахисту сімейних прав, підстави, межі і умови якого встановлені цивільним законодавством.

Згідно ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім»ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного Кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Згідно ч. 2 ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Згідно п. 6 ч. 2 ст. 18 СК України способом захисту сімейних прав та інтересів є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором.

Отже, що стосується відшкодування матеріальної шкоди, тодані положення містяться у ЦК України і є найпоширенішим способом захисту прав подружжя.

Слід зазначти, що ЦК України передбачає два способи відшкодування майнової шкоди: відшкодування в натурі ( на особу, яка заподіяла шкоду, накладається обов»язок надати річ такого ж роду і якості, усунути за свій рахунок пошкодження, тощо), або повне відшкодування завданих збитків.

Згідно ст. 21 СК України шлюб є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

В даному випадку слід зазначити, що основними ознаками шлюбу є наступні елементи:

1) це союз чоловіка та жінки, тобто, - забороняються шлюби між рівностатевими особами (моногамний союз);

2) вільний та добровільний союз, тобто шлюб укладається вільно і вільно припиняється;

3) рівноправний союз, тобто жінка та чоловік, які вступають в шлюб мають однакові права та обов'язки;

4) союз, який укладається з дотриманням визначених законом правил, тобто реєструється в державному органі реєстрації актів цивільного стану;

5) шлюб спрямований га створення сім'ї, створення спільного побуту, спільне проживання; 6) виникнення взаємних прав та обов'язків у подружжя, тобто з моменту реєстрації жінка набуває статусу жінки, а чоловік набуває правового статусу чоловіка;

7) укладається на невизначений строк, вважається, що укладається до смерті, але не виключається право припинити шлюбні відносини.

Згідно ст. 57 СК України:

1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка сречі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право па частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка с кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов 'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, за загальним правилом реєстрація шлюбу є підставою виникнення права спільної власності подружжя на майно. Одразу зазначимо, що положення шлюбного договору можуть встановлювати інший правовий режим майна, набутого за час шлюбу.

Чітке розмежування правового режиму майна, набутого до та після реєстрації шлюбу дає можливість не лише максимально уникнути суперечок у разі розірвання шлюбу та поділу майна, але і забезпечує певну майнову незалежність кожного з подружжя в шлюбі.

Режим особистої приватної власності розповсюджується не лише на майно, набуте кожним з подружжя до реєстрації шлюбу, а й на деяке майно, набуте під час шлюбу. Найчастіше умови набуття такого майна міцно пов'язані з особою набувача. Це, наприклад, майно набуте на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Особистою приватною власністю є також майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Наприклад, особі було подаровано гроші, за які потім куплено автомобіль.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Тобто на такі доходи, як, наприклад, щомісячна або щоквартальна премія, не положення не розповсюджується. У той же час суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню, оскільки саме такі дії другого з подружжя дозволили вивільнити час одержувачу премії чи винагороди для особистого розвитку, повноцінної праці, забезпечували певну стабільність сімейного життя, що сприяло більш повноцінної праці.

Слід зазначити, що правовий режим майна може бути змінено судом в наступних випадках:

1. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин;

2. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 59 СК України:

1. Той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

2. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім 'ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

Відповідно до ч. 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У той же час, проголошуючи серед загальних засад регулювання сімейних відносин справедливість, добросовісність та розумність, а також максимальне можливе урахування інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї, Сімейний кодекс встановлює обов'язок того з подружжя, хто є власником майна, враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

Згідно ст. 60 СК України:

1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об 'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, зглядаючись на вищевказану норму сімейного права, логічним випливає висновок, що підставою виникнення права спільної власності подружжя на майно є реєстрація шлюбу. Договором між подружжям може бути встановлений інший режим майна, набутого під час шлюбу.

До особливостей спільної власності подружжя відносяться наступні:

- частки кожного з подружжя не визначені;

- вважається, що кожен з подружжя, при здійсненні правочинів щодо цього майна, діє в інтересах подружжя та від імені подружжя;

- розповсюдження на майно, набуте під час шлюбу, режиму спільної сумісної власності не залежить від внеску кожного з подружжя у придбання цього майна, рівність прав подружжя щодо цього майна (навіть якщо під час придбання цього майна один з них з поважної причини не мав самостійного заробітку).

У сімейному праві діє презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, обов'язок доказування зворотного покладається на того з подружжя, хто стверджує, що певне майно належить йому на праві особистої приватної власності.

Як зазначається у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох (п. 23).

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Отже, об'єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Так, спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно- будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя майно, виключене з цивільного обороту.

Так, наприклад, Постанова Верховної Ради України від 17 червня 1992 р. «Про право власності на окремі види майна» визначає, що видів майна, що не може перебувати у власності громадян:

1. Зброя, боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї, зазначеної в додатку № 2, і боєприпасів до неї, а також спортивної зброї і боєприпасів до неї, що придбава- ються громадськими об'єднаннями з дозволу органів внутрішніх справ), бойова і спеціальна військова техніка, ракетно-космічні комплекси;

2. Вибухові речовини й засоби вибуху. Всі види ракетного палива, а також спеціальні матеріали та обладнання для його виробництва.

3. Бойові отруйні речовини.

4. Наркотичні, психотропні, сильнодіючі отруйні лікарські засоби (за винятком отримуваних громадянами за призначенням лікаря).

5. Протиградові установки.

6. Державні еталони одиниць фізичних величин.

7. Спеціальні технічні засоби негласного отримання інформації.

8. Електрошокові пристрої та спеціальні засоби, що застосовуються правоохоронними органами, крім газових пістолетів і револьверів та патронів до них, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії.

Згідно ст. 63 СК України:

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно вищевказаної норми імейного права дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При нормальних родинних відносинах дотримання цього положення не викликає труднощів.

Проте, у житті трапляються ситуації, коли один з подружжя свідомо порушує це положення, користуючись та розпоряджаючись майном всупереч інтересів сім'ї, як в данеому випадку.

Особливо складною є ситуація щодо майна, правочини щодо якого не підлягають нотаріальному посвідченню.

Як засіб відновлення справедливості у цьому випадку судом може бути використана норма ч. 2 ст. 70 цього Кодексу щодо можливості відступлення судом від при вирішенні спору про поділ майна суд від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Крім того, як зазначив Пленум Верховного Суду України, у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі майна.

Згідно ст. 65 СК України:

1. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім 'ї.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Отже, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як зазначено у Наказі Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення.

Якщо у згоді на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення договору, нотаріус при посвідченні такого договору зобов'язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій згоді.

Договір щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правове- тановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, свідоцтва про шлюб та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику договору, що залишається в справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого договору.

Договори щодо розпорядження майном можуть бути посвідчені без згоди другого з подружжя також у випадках:

- коли останній не проживає за місцезнаходженням майна і місце проживання його невідоме. На підтвердження цієї обставини подається копія рішення суду, що набрало законної сили, про визнання другого з подружжя безвісно відсутнім;

- якщо майно набуто одним з подружжя за час окремого проживання з другим з подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. На підтвердження цієї обставини подається копія рішення суду, що набрало законної сили, про визнання особистою приватною власністю одного з подружжя майна, що є предметом цього договору.

Згідно ст. 66 СК України:

1. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

2. Договір про порядок користування житловим будинком, квартирою, іншою будівлею чи спорудою, земельною ділянкою, якщо він нотаріально посвідчений, зобов 'язує правонаступника дружини та чоловіка.

Отже, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Така домовленість може бути як усною, так і оформлена відповідним письмовим договором (з нотаріальним посвідченням, або без нього).

Згідно ст. 67 СК України:

Дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі- продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі.

Якщо договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності бути посвідчений нотаріусом без виділу цієї частки в натурі, то укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя дружина, чоловік мають право лише після визначення та виділу цієї частки в натурі або визначення порядку користування майном. Причому, відповідно до ч. 2 статті 66 цього Кодексу договір про порядок користування житловим будинком, квартирою, іншою будівлею чи спорудою, земельною ділянкою, якщо він нотаріально посвідчений, зобов'язує правонаступника дружини та чоловіка.

Визначення та виділ в натурі у частки кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності подружжя у разі складання одним з подружжя заповіту не вимагається.

Згідно ст. 68 СК України:

1. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

2. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно, при розпорядженні майном, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, мають бути дотримані відповідні норми Цивільного кодексу України.

Так, стаття 368 Цивільного кодексу України визначає, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно ст. 69 СК України:

1. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

2. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно положень вищевказаної норми сімейного права дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, хоча, зазвичай, бажання поділити майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, виникає у двох випадках:

- по-перше, - у разі ускладнення родинних стосунків;

- по-друге, - у разі бажання одного з подружжя реалізувати своє право на розпорядження (відчуження) своєї частки.

При укладенні такого договору сторони можуть відступити від засад рівності часток подружжя. Після реалізації права на поділ майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, право спільної сумісної власності на таке майно припиняється.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Посвідчення такого договору здійснюється в порядку, установленому пунктами 44, 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

Згідно ст. 70 СК України:

1. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Отже, зглядаючись на вищевказані норми права, слід зазначити що сімейне законодавство України встановлює принцип рівності часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Причому, на рівність цих часток не впливає той факт, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

За домовленістю сторони можуть відступити від принципу рівності часток, наприклад, при укладенні договору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, або при укладанні шлюбного договору, але треба пам'ятати, що, відповідно до ч. 4 статті 93 цього Кодексу шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Закон надає також право суду відступити від принципу рівності часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зменшивши або збільшивши розмір частки одного з подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Так, частка одного з подружжя може бути зменшена у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено якщо він не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Задля забезпечення реалізації принципу максимально можливого урахування інтересів дитини при регулюванні сімейних відносин, суд може збільшити частку майна дружини, чоловіка, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст. 71 СК України:

1. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

2. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

3. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

4. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

5. Присудження одному з подружжя грошової компенсації мозісливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згіддно вищевказаної норми сімейного права майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Такий поділ може бути здійснений незалежно від розірвання шлюбу, але найчастіше пов'язаний саме з ним.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою на підставі усної домовленості або письмового договору. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд має не лише виходити з принципу рівності часток чоловіка та дружини, але і враховувати інтереси кожного з них, дітей та інші обставини, що мають істотне значення з урахуванням положень ст. 70 СК України.

Неподільні речі, тобто такі, що не можуть бути поділені без втрати їх цільового призначення, присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять, які, відповідно до п. 4 статті 61 Сімейного Кодексу відносяться до спільної сумісної власності подружжя, присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Слід зазначити, що згідно ППВСУ від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах про захист права приватної власності» присудження грошової компенсації за частку у спільній власності може бути в тому випадку, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Застосування судом інших нормативно - правових актів, в якості джерел права при вирішенні даного спору.

Застосування Постанови ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Згідно п. 1 Постанови при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України ( 254к/96-ВР ), норм СК ( 2947-14 ), Цивільного процесуального кодексу України ( 1618-15 ) (далі - ЦПК), Закону України від 23 червня 2005 р. N 2709-1V ( 2709-15 ) "Про міжнародне приватне право" та інших нормативно-правових актів, що регулюють сімейні відносини.

Згідно зі ст. 11 СК (2947-14) при вирішенні спору суд за заявою заінтересованої сторони може врахувати місцевий звичай, а також звичай національної меншини, до якої належать сторони або одна з них, якщо вони не суперечать вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Згідно п. 19 Постанови вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК ( 435-15 ), оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Згідно п. 22 Постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК ( 2947-14 ) та ст. 372 ЦК ( 435-15 ). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК ( 2947-14 ) положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК ( 435-15 ).

Згідно п. 23 Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Згідно п. 24 Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) ( 2947-14 ).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно п. 25 Постанови вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК (435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно п. 30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві сцільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК ( 2947-14 ).

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК ( 2947-14 ) може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Використання норм права в порядку, який передбачено ст. 360 - 7 ЦПК України.

Так, згідно ст. 360 - 7 ЦПК України:

1. Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

2. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

3. Постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення, підлягають опублікуванню на офіційному веб-сайті Верховного Суду України не пізніш як через п'ятнадцять днів з дня їх прийняття.

Згідно правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеній в постанові по справі № 6 - 79 цс 13:

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та прав подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас, відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власникої майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім''ї, насамперед дітей.

Згідно правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеній в постанові по справі № 6 - 38 цс 15:

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на ймано, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття),

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1 - 18/2012:

2. Вирішуючи порушене в конституційному зверненні питання, Конституційний Суд України виходить з такого.

2.1. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51 пункт 6 частини першої статті 92).

У статті 3 Кодексу встановлено, що сім'я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексута Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить 'їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

З наведених положень випливає, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

2.2. Відповідно до Конституції України усі суб»єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Правова оцінка фактичних обставини справи, встановлених судом в судовому засіданні, та застосування до них норм права, які судом вказано вище.

Отже, сторонами по справі є громадяни України ОСОБА_1 (в подальшому, - Позивач) та ОСОБА_3.

До моменту укладення шлюбу вони мали Конституіційні права, які передбачені діючою Конституцією України, та між ним не існувало законодавчо закріплених обов»язків як чоловіка та дружини.

Проте, з 08.09.2012 року сторони зареєстрували шлюб, (копія свідоцтва про шлюб а.с. 7), відповідно, суд вважає, що з цього часу між сторонами виникли права та обов»язки, які мають назву шлюбно - сімейні, та які регулюються нормами Конституції України, нормами ЦК України та нормами сімейного права, - нормами СК України.

Під час спільного проживання в офіційно, в установленому порядку, зареєстрованому шлюбі, сторони 29.10.2014 року придбали автомобіль марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4, який з обопільної згоди сторін був зареєстрований а ім»я відповідача по справі, - ОСОБА_3, (облікова картка транспортного засобу № НОМЕР_9 від 29.01.2014 року, а.с., 10, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_12, а.с., 11).

Проте, в подальшому у сторін спільне сімейне життя не склалося, а тому 10 листопада 2015 року Кагарлицьким районним судом винесено рішення, на підставі якого шлюб між сторонами було розірвано, ( рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 23.11.2015 року, а.с., 7

Проте, 04 серпня 2015 року автомобіль марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4, був відчужений, - проданий відповідачем ОСОБА_3 своїй матері, - ОСОБА_5

Даний факт підтверджується довідкою - рахунком № НОМЕР_15 від 04 серпня 2015 року, ( а.с., 13), в якому зазначено ОСОБА_5, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, прибала автомобіль марки ВМW 523І, кузов № НОМЕР_4, за суму в розмірі 149121 (сто сорок дев»ять тисяч сто двадцять одна) грн.

Також даний факт підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_14, де зазначено, що власником автомобіля ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_13 є ОСОБА_5, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, відповідачем не було повернуто позивачці 1/2 частини вартості майна, набутого під час шлюбу, в зв»язку з чим і виник даний спір.

Окрім того, судом в судовому засіданні встановлено з пояснень сторін по справі, що на момент відчуження спірного рухомого майна, - автомобіля, відповідач фактично не проживав з позивачкою, у них фактично було припинено шлюбно - сімейні відносини, - шлюбно - сімейних відносин не підтримували, спільного бюджету не мали, спільного господарства не вели.

Окрім того, суд звертає увагу на ту обставину, що автомобіль було відчужено третій особі, яка перебуває в прямих родинних відносинах з відповідачем, - автомобіль було відчужено матері відповідача, на житловій площі якої відповідач проживав під час відчуження спірного майна, та під час слухання справи про розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем в Кагарлицькому районному суді.

Застосування до вищевказаних об»єктивних обставини справи положень Конституції України.

Згідно положень ст. 21 Конституції України права позивачки та відповідача, зокрема, в шлюбі, є рівними, відповідно, право власності, яке набула позивачка під час шлюбу на автомобіль, є не відчужуваним та непорушним, та не може бути скасоване на підставі ст. 22 Конституції України.

Відповідно, згідно ч. 1 ст. 24 Конституції України право власності позивачки на спірний автомобіль є тотожним праву власності права відповідача на спірний автомобіль, тобто, обсяг їх права власності на даний спірний автомобіль є рівним.

На підставі ч. 1 ст. 41 Конституції України позивачка мала право володіти, користуватися і розпоряджатися спірним автомобілем в порядку та обсягах, як і відповідач.

Набуття права власності на спірний автомобіль не суперечить положенню ч. 2 ст. 41 Конституції України, так як було набуте як спільна сумісна власність у відповідності до норм ЦК України та норм СК України.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України право власності позивачки на спірний автомобіль є не порушним, вона не могла бути позбавлена такого права ніякою особою, - ні фізичною (як в даному випадку, - відповідачем), ні юридичною, ні державою, (за вийнятком окремих випадків, встановлених Законом).

Тому в даному випадку, в особі своїх органів, в даному випадку в особі суду, зобов»язана захистити порушене право власності позивачки шляхом винесення законного, обґрунтованого, справедливого рішення, яке, в разі вступу його в законну силу є обов»язковим до виконання по всій території держави України усіма суб»єктами, які вказані в судовому рішенні.

Слід зазначити, що позивачка мала право володіти, користуватися, розпоряджатися користуватися спірним рухомим майном, - автомобілем, це її право не суперечить також положенню ст. 319 ЦК України.

Водночас, суд зазначає, що відповідач по справі, як співвласник спірного майна порушив Конституційні обмеження, - а саме, - фактом відчуження даного автомобіля третій особі, - своїй матері, без узгодження з іншим власником, - позивачкою по справі, наніс матеріальної кшоди позивачці, відповідно, суд вбачає в діях відповідача факт зловживання ним своїм правом власності в праві спільної сумісної власності, скориставшись тією обставиною, що автомобіль був зареєстрований на його ім»я.

Відповідно, дії відповідача по відчуженню спірного майна, - автомобіля, суд сприймає в призмі дій, які були спрямовані на порушення та обмеження правомочностей іншого власника, - позивачки по володінню, користуванню, та розпорядженню спірним майном.

Дані дії відповідача суд розцінює як порушення ним положення ч. 1 ст. 51 Конституції України, так як згідно вищевказаної норми Закону кожен із подружжя має рівні права та обов»язки у шлюбі та сім»ї.

Слід зазначити, що усі найважливіші питання життя сім'ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Таким чином, у сімейних відносинах подружжя не має переваг один перед одним, хоча в окремих випадках законом враховуються біологічні особливості жінки та чоловіка, які перебувають у шлюбі.

Так, в даному випадку суд вважає, що відповідач повинен був повідомити позивачці, навіть не зважаючи на той факт, що фактично вони не проживали спільно, про намір відчужити автомобіль, який було ними придбано під час шлюбу, чого відповідачем з суб»єктивних причин ( не бажання віддавати частку коштів, неприязні відносини, які склалися внаслідок процесу розірвання шлюбу, тощо) зроблено не було.

Відповідно, подання до суду позивачкою даного позову суд вважає, як законне, правомірне використання позивачкою положень ч. 1 ст. 55 Конституції України, - використання права на судовий захист порушених прав, в даному випадку - судовий захист порушеного права власності.

Відповідно, в даному випадку суд в дях відповідача, який відчужив спільно нажите майно під час шлюбу без погодження з іншим власником майна, - позивачкою, вбачає порушення положень ст. 68 Конституції України, так як його дії мають ознаки посягання на право власності позивачки на спірне рухоме майно, - автомобіль.

Слід зазначити в даному випадку, що в призмі ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Це положення зобов'язує особу, яка порушила права та інтереси іншої особи, зазнати юридичної відповідальності і перетерпіти певні позбавлення, обмеження в разі порушення нею законів - незалежно від того, чи був відомий особі їхній зміст, чи ні.

Отже юридична відповідальність - це закріплений у законодавстві та забезпечуваний державою юридичний обов'язок правопорушника зазнати примусового додаткового позбавлення певних цінностей, що йому належали.

Відповідно, зглядаючись на вищевказану норму Конституції України, суд вважає, що відповідач за порушення права позивачки повинен понести юридичну відповідальність у виді позбавлення часткового позбавлення цінностей, які він отримав внаслідок такого порушення, - відшкодувати позивачці частину відчуженого майна на засадах рівності, що буде обґрунтовано судом нижче, з огляду на норми ЦК та СК України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем його діями, які знайшли вираз у відчуженні спірного рухомого майна, - автомобіля було спричинено суттєву шкоду відповідачці, та мають ознаки порушення положень ст.ст. 21, 24, 41, 51, 55 Конституції України, за що, звісно, йому слід понести юридичну відповідальність, зокрема, майнового характеру.

Застосування до вищевказаних об»єктивних обставини справи норм ЦК України.

Так, дії відповідача по відчуженню майна, яке набуте під час шлюбу є істотним порушенням прав позивачки, яке їй гарантовано ч. 1 ст. 316 ЦК України.

Так, суд вважає, що в даному випадку відчуження спірного майна відповідачем третій особі відбулося з порушенням прва власності позивачки, так як:

- таке відчуження відбулося поза волею позивачки, так як вона не знала про факт здійснення правочину по відчуженню майна, а тому не мала можливість на свій розсуд здійснювати з річчю ( спірним майном) будь-які дії;

- таке відчуження було здійснене з порушенням норм закону (норм Конституції України, ЦК України СК України), так як щодо даної речі, зокрема, щодо її відчуження на час її відчуження у відповідача були обмеження, яке, зокрема, пов»язане з правовим режимом такого майна, - воно набуте під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю, відповідно, відчуження такого майна повинно відбуватися по обопільній згоді всих власників майна.

Отже, діями відповідача, які виразилися у відчуженні спільно нажитого майна без згоди позивачки, порушено права позивачки на володіння, користування, розпорядження даним автомобілем з огляду на натупне:

- хоча на час реєстрації спірного автомобіля на ім»я відповідача позивачка хоч і мала юридично закріплену можливість фактично панувати над річчю, проте, як встановлено судом, незаконними діями відповідача була позбавлена можливості на власний розсуд впливати на річ у будь-який момент та здійснювати стосовно неї свою волю;

- хоча на час реєстрації спірного автомобіля на ім»я відповідача позивачка хоч і мала юридично закріплену можливість користування, проте таке право було формальне, так як автомобіль перебував у фактичному користуванні відповідача, який проживав вже окремо від позивачки, тому реально позивачка діями відповідача була позбавлена можливості використовувати автомобіль на власний розсуд, отримувати споживчі властивості та корисні якості речі для себе та в своїх інтересах, здобувати з цього користь, вигоду.

Отже, що стосується даної конкретної справи, суд вважає що здійснення користування можливе шляхом вчинення фактичних дій, таких як користування автомобілем.

- хоча на час реєстрації спірного автомобіля на ім»я відповідача позивачка хоч і мала юридично закріплену можливість розпорядження автомобілем, проте, як вбачається з обставин справи, встановлених в судовому засіданні, спірний автомобіль фактично знаходився у відповідача, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ( на ім»я позивача) знаходилося також у відповідача, а тому суд вважає, що відповідачка була фактично позбавлена можливості визначати, встановлювати, реалізовувати, змінювати, припиняти юридичну та фактичну долю речі, все це свідчить про абсолютне панування відповідача над річчю на час вчинення правочину, - договору купівлі - продажу.

Відповідно, підсумовуючи вищевказане, суд вважає, що відповідачем було порушено право власності позивачки, яке їй гарантоване ст. 317 ЦК України.

Окрім того, суд звертає увагу на положення ч. 2 ст. 317 ЦК України, де, зокрема, зазначено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Отже, суд вважає, що той факт, що на час відчуження майна позивачка та відповідач не проживали спільно, так як проживали порізну, позивачка, - в своїх батьків, відповідач, - в своїх батьків, - ніяким чином не може впливати на обсяг права власності позивачки на спірне майно.

Окрім того, суд вважає, що в діях відповідача, які знайшли свій вираз у відчуженні спільного майна є ознаки порушення ним сположень ст. 318 ЦК України, так як такими діями він порушив рівність суб»єктів права власності перед законом, яка гарантована положеннями ст. 13 Коснтитуції України.

Також відовідач поршив положення ст. 319 ЦК України, так як позбавив позивачку вільно володіти, користуватися, розпоряджатися її майном на її розсуд, таке відчуження, яке здійснене відповідачем має ознаки порушення закону, - як то, положень норм Конституції України, норм ЦК та СК України, суд вважає, що ті обставини, що спірний автомобіль був зареєстрований на ім»я позивача, знаходився на момент відчуження у відповідача, - відповідачем при відчуженні було використано на шкоду правам, свободам позивачки.

Відповідно, суд розцінює дії відповідача по відчуженню спільно нажитого майна під час шлюбу без відому позивачки, як порушення вимог ст. 321 ЦК України, - порушено вимогу непорушності права власності, а тому вважає, що позивачка діями відповідача була протиправно позбавлена права власності, яке їй гарантовано ст. 41 Конституції України.

Окремо слід зазначити, що право власності на спірний автомобіль позивачкою було набуте у відповідності, в порядку, та на умовах, які зазначені в ст. 328 ЦК України, - на підставі придбання майна під час шлюбу, що обумовлене певним правовим режимом майна, яке набуте під час шлюбу, - за волею попереднього власника спірного автомобіля на підставі правочину, - договору купівлі - продажу.

Відповідно, ч. 2 ст. 328 ЦК України забезпечила презумпцію правомірності набуття права власності позивачки на майно, яке набуте за час шлюбу, так як воно набуте позивачкою правомірно.

Таке право власності у позивачки на підставі ст. 328 ЦК України виникло з моменту державної реєстрації спірного автомобіля на ім»я відповідача, з яким вона на той час перебувала у шлюбі.

Крім того, слід зазначити, що позивачкою не було здійснено ні одної дії, яка б була спрямована на припинення її права власності у спірному автомобілі, та які передбачені ст. 347 ЦК України, а саме, позивачка:

- не здійснювала дій, направлених на відчуження майна;

- не здійснювала дій, які б мали ознаки відмови від своєї власності;

Окрім того, відсутні об»єктивні дані, які б свідчили б про знищення майна, реквізиції, конфіскації.

Відповідно, на підставі ст. 355 ЦК України спірне рухоме майно, - автомобіль, належав на момент відчуження позивачці та відповідачу на праві спільної власності (спільне майно).

На підставі ст. 368 ЦК України спірне рухоме майно, - автомобіль, належав на момент відчуження позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності (спільне майно).

Окрім того, ст. 368 ЦК України передбачає спеціальну правозастосовну норму, яка в даному випадку застосовується судом, а саме, містить ч. 3, в якій прямо та чітко зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, ст. 368 ЦК України встановлює загальні правові засади регулювання права спільної сумісної власності.

Відповідно, позивач, діями, які знайшли вираз у відчуженні спірного автомобіля без згоди позивачки порушив умови ст. 369 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Слід зазначити, що оскільки вказаний правовий режим спірного майна не передбачав поділу майна на певні частки, вказане майно, - автомобіль, був тісно пов'язаний одночасно зі всіма співвласниками, - як відповідачем, так і позивачкою, що зумовлювало необхідність здійснення розпорядження вказаним майном відповідачем за обопільною згодою з позивачкою.

Відповідно, з урахуванням положень ст. 368 ЦК України, суд вважає, що відповідач не мав права розпоряджатися спірним автомобілем, що належав сторонам на праві спільної сумісної власності без повної згоди іншого співвласника, - позивачки.

Окрім того, ч. 4 ст. 369 ЦК України встановлює спосіб захисту порушенного права, внаслідок незаконного, без відповідної згоди іншого співласника відчуження вказаного майна. Законом в якості основного способу захисту закріплено право звертатись до суду з позовом про визнання правочину (правочинів) щодо розпорядження вказаним майном недійсними.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем його діями, які знайшли вираз у відчуженні спірного рухомого майна, - автомобіля було спричинено суттєву шкоду відповідачці, та мають ознаки порушення положень ст.ст. 316, 317, 318, 319, 321, 328, 368, 369 ЦК України, за що, звісно, йому слід понести юридичну відповідальність, зокрема, майнового характеру.

Застосування до вищевказаних об»єктивних обставини справи норм СК України.

Суд вважає, що відповідач в дотримання ч. 2 ст. 3 СК України повинен був узгодити з позивачкою факт відчуження автомобіля, який набутий під час шлюбу, так як спірний автомобіль був придбаний сторонами під час шлюбу, який укладено у повній відповідності до вимог ч. 4 ст. 3 СК України.

Ті факти, що:

- автомобіль на час відчуження був зареєстрований на ім»я відповідача;

- автомобіль на час відчуження знаходився у одноособовому користуванні відповідача;

- відповідач фактично проживав окремо від позивачки, - не надавали відповідачу ніяких привілеїв щодо спірного майна, та, відповідно, використання таких обставин справи відповідачем на свою користь суд розцінює як грубе порушення норм, які передбачені ст. 7 СК України

Факт відчуження відповідачем спірного автомобіля без погодження з позивачкою суд розцінює лише як порушення відповідачем засад справедливості, добросовісності та розумності, моральних засад суспільства.

Відповідно, суд вважає, що звернення позивачки до суду з даним позовом є використання нею юрисдикційного способу захисту свого порушеного права власності, який передбачений ч. 10 ст. 7 СК України.

Відповідно, в даному випадку суд вважає, що в зв»язку з тим, що автомобіль відчужено третій особі, позивачка має право на відшкодування шкоди в матеріальному виразі, - шляхом відшкодування частини вартості майна на час його відчуження, що буде мати ознаки повного відшкодування завданих збитків.

Слід також зазначити, що згідно положень ст. 21 СК України одним із головних елементів шлюбу є те, що шлюб, - рівноправний союз, тобто жінка та чоловік, які вступають в шлюб мають однакові права та обов'язки;

З огляду на обставини, викладені вище, та які судом встановлені в судовому засіданні з пояснень сторін, свідків, та матеріалів справи, у суду немає підстав для визнання спірного рухомого майна, - автомобіля, - особистою приватною власністю відповідача, так як відсутні ознаки, які чітко передбачені в ст. 57 СК України, та які слугують для визнання майна особистою приватною власністю подружжя:

Так, спірний автомобіль:

1. набутий під час шлюбу. Шлюб зареєстровано 08 вересня 2012 року, автомобіль придбано 29.01.2014 року, 10 листопада 2015 року шлюб розірвано.

2. спірний автомобіль набутий під час шлюбу на підставі правочину, - договору купівлі продажу з третьою особою, на підставі вільноо волевиявлення такої особи, оплатно, в порядку та на умовах, які передбачені для правочинів, які укладають щодо рухомого майна, та які підлягають обов»язковій реєстрації державними органами.

Хоча автомобіль було зареєстровано на відповідача, проте, на думку суду, даний факт не впливає на те, що з моменту реєстрації даного автомобіля на відповідача, на дане майно поширюється правовий режим права власності, - спільне сумісне майно.

3. з урахування об»єктивних обставина справи, встановлених в судовому засіданні, слід вважати, що даний автомобіль придбаний за кошти, які належали подружжю.

Отже, за загальним правилом реєстрація шлюбу є підставою виникнення права спільної власності подружжя на майно.

Слід зазначити, що шлюбний договір (контракт) не укладався.

Чітке розмежування правового режиму майна, набутого до та після реєстрації шлюбу дає можливість не лише максимально уникнути суперечок у разі розірвання шлюбу та поділу майна, але і забезпечує певну майнову незалежність кожного з подружжя в шлюбі.

Режим особистої приватної власності розповсюджується не лише на майно, набуте кожним з подружжя до реєстрації шлюбу, а й на деяке майно, набуте під час шлюбу. Найчастіше умови набуття такого майна міцно пов'язані з особою набувача.

Особистою приватною власністю є також майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Наприклад, особі було подаровано гроші, за які потім куплено автомобіль.

Проте, в даному випадку стороною відповідача, - ні відповідачем, ні його представником не надано суду належним та допустимих доказів того, що даний автомобіль придбано за кошти, які відповідач отримав в дарунок від третіх осіб, - отримав в дарунок від батьків, позичив у сторонніх осіб, тощо.

Відповідно, підстав для зміни правового режиму спірного майна з спільної сумісної власності на особисту приватну власність немає з огляду на ту обставину, що автомобіль був придбаний під час шлюбу, в період, коли у сторін існували нормальні шлюбно - сімейні стосунки, придбання автомобіля було спільним, обопільним бажанням подружжя, вартість автомобіля не збільувалася в зв»язку з вкладенням коштів лише відповідачем.

Відповідно, суд вважає, що відповідач, відчуживши автомобіль без згоди позивачки, порушив вимоги ст. 59 СК України, так як не врахував інтереси своєї дружини, - позивачки по справі.

Окрім того, право власності позивачки на автомобіль гарантовано їй положеннями ст. 60 СК України, так як майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно, спірний автомобіль на підставі положень ст. 60 СК України є об 'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Що ж стосується позиції сторони відповідача, - як самого відповідача, так і його представника, - адвоката Клапчука Ф.П., яка полягає в тому, що позивачкою не доведено той факт, що даний автомобіль придбаний за кошти подружжя, то до даної позиції суд відноситься критично з огляду на ту обставину, що у сімейному праві діє презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, обов'язок доказування зворотного покладається на того з подружжя, хто стверджує, що певне майно належить йому на праві особистої приватної власності.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, відповідно, автомобіль є майном, яке не виключене з цивільного обороту.

Далі, своїми діями по відчуженню майна відповідач порушив вимоги ст. 63 СК України, так як порушив право позивачки на володіння, користування та розпорядження автомобілем, порушив вимоги ст. 65 СК України, не погодивши факт відчуження автомобіля з позивачкою, порушив вимоги ст. 67 СК України, так як укладати правочин по відчуженню автомобіля він мав право лише після визначення його частки в даному майні, визначення порядку користування цим майном, або після згоди позивачки.

Обставина, що на час слухання справи, та на час винесення даного рішення сторони не перебувають у шлюбі, ніяким чином не впливає на правовий режим спільного майна, так як згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно, при розпорядженні майном, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, мають бути дотримані відповідні норми Цивільного кодексу України.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно, на підставі ст. 60 СК України позивачка має право на поділ коштів, отриманих від продажу спірного автомобіля.

В даному випадку, суд на підставі ст. 70 СК України вважає рівними частки сторні при поділі коштів, які отримані внаслідок відчуження спірного автомобіля.

Згідно ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Так як даний спір сторонам не вдалося вирішити в позасудовому порядку, даний спір повинен бути вирішений судом шляхом винесення судового рішення.

Слід зазначити, що позивачкою в даному випадку строки позовної давності не пропущені.

Що ж стосується позиції відповідача ОСОБА_3, його представника, - Клапчука Ф.П., яка полягає в тому, що даний автомобіль був придбаний не за сімейні кошти, а був придбаний за кошти, які належавли відповідачу ОСОБА_3, які він брав у позичку у третьої особи, то до даної позиції сторони відповідача суд відноситься критично з огляду на наступне.

Перш за все слід зазначити, що у сімейному праві діє презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, обов'язок доказування зворотного покладається на того з подружжя, хто стверджує, що певне майно належить йому на праві особистої приватної власності.

Дійсно, в Постанові Верховного суду України від 02.10.2013 року у справі № 6- 79/цс/13, на яку також суд посилається, як на підставу обґрунтованості позову, була прийнята наступна правова позиція:

«Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою».

Дійсно, в Постанові Верховного суду України від 03.06.2015 року у справі № 6 - 38/цс/15, на яку також суд посилається, як на підставу обґрунтованості позову, вищевказана позиція була повторно викладена, однак з доповненням:

«Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Окрім того, в Постанові Верховного суду України від 02.10.2013 року у справі № 6- 38цс13 була прийнята наступна правова позиція:

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

- час набуття майна;

- кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, іцо джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При цьому, ці обставини встановлюються судом на загальних підставах та враховуючи безумовну необхідність у дослідженні відповідних доказів.

Проте, суд вважає, що, враховуючи презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, позивачка ОСОБА_1 не повинна доводити, що спірне майно придбано за спільні кошти, обов»язок щодо того, що спірне майно було придбане не за спільні кошти, а за його власні кошти, згідно презумпції спільної сумісної власності, повинен довести саме відповідач, - ОСОБА_3, що зглядаючись на вищевикладені обставини справи, відповідачем належними та допустимими доказами доведено не було.

Так, позиція відповідача ОСОБА_3 та його представника, - адвоката Клапчука Ф.П. в судовому засіданні ґрунтується на слідуючих обставинах.

Позивач ОСОБА_3 та його представник, - адвокат Клапчук Ф.П. стверджували в судовому засіданні, що автомобіль було придбано за кошти, які відповідач отримав за договором позики у третьої особи, - у ОСОБА_8.

Слід зазначити, що дана особа, - ОСОБА_8 був залучений судом в якості свідка до участі в даній справі на підставі процесуальної ухвали суду, (винесеної не як окремий процесуальний документ в нарадчій кімнаті, а в судовому засіданні, - усно судом), на підставі клопотання представника відповідача ОСОБА_3, - адвоката Клапчука Ф.П., причому, представник відповідача зобов»язувався забезпечувати явку даного свідка в судове засідання, проте, даний свідок в судовому засіданні так і не був допитаний в зв»язку з його чисельною неявкою в судові засідання.

Крім того, в ході слухання даної справи представник відповідача, - Клапчук Ф.П. відмовився від допиту даного свідка, про що заявив усне клопотання, проте, суд вважає, що це є првом представника відповідача, яке передбачена, зокрема, положеннями ст. 27 ЦПК України.

Відповідно, стороною відповідача не надано доказів на укладення договору позики, хоча б свідченнями свідка.

Далі, стороною відповідача не надано до суду будь - якого та належного допустимого доказу того, що між відповідачем по справі, - ОСОБА_3, та ОСОБА_8 взагалі укладався договір позики.

Так, суд роз»яснював стороні відповідача, що належним та допустимим доказом укладення угоди позики грошових коштів може бути лише письмова розписка, яка засвідчувала б факт укладення договору позики між відповідачем, - ОСОБА_3 як позичальником коштів, та між ОСОБА_8, як кредитором, та, відповідно, суд роз»яснював, що сторона відповідача має право подати такий доказ в оригіналі.

Окрім цього, на наданні такого доказу наполягала сторона позивача, зокрема, представник позивачки, - ОСОБА_2

Представник позивачки, - ОСОБА_2 свою вимогу про витребування такого доказу обґрунтовувала тим, що після надходження до суду та приєднання до матеріалів справи такої розписки в якості письмового доказу, вона має намір заявити клопотання про призначенні по даній справі комплексної судової графологічної - фізико - хімічної експертизи, - з метою визначення особи автора боргової розписки, та, зокрема, дати написання такої розписки.

Проте, представник відповідача, - адвокат Клапчук Ф.П. на неодноразову пропозицію суду про надання оригіналу боргової розписки відповідав відмовою, та, відповідно, не надав до суду ні оригіналу, ні копії даної розписки.

Окрім того, розписка, яка міститься в матеріалах справи, ( а.с., 39), має наступний зміст:

«06.08.2015 р., Я, ОСОБА_8 підтверджую, що отримав від ОСОБА_3 борг в сумі 9000 у.є. (дев»ять тисяч доларів США).

06.08.2015 р. Підпис /ОСОБА_8/.»

Відповідно, як вбачається з копії розписки невідома суду особа, - ОСОБА_8 отримав від відповідача, - ОСОБА_3 кошти в сумі 9000 доларів США, проте, на думку суду, даний невідомий документ, а тим паче його копія, не може посвідчувати ту обставину, що ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_8 кошти в сумі 9000 доларів США, факт чого, як вказано судом вище, повинен доводитися лише оригіналом саме боргової розписки.

Окрім цього, на наданні доказу у виді оригіналу розписки наполягала сторона позивача, зокрема, представник позивачки, - ОСОБА_2

Представник позивачки, - ОСОБА_2 свою вимогу про витребування такого доказу обґрунтовувала тим, що після надходження до суду та приєднання до матеріалів справи такої розписки в якості письмового доказу, вона має намір заявити клопотання про призначення по даній справі комплексної судової графологічної - фізико - хімічної експертизи, - з метою визначення особи автора розписки про отримання коштів, та, зокрема, дати написання такої розписки.

Проте, представник відповідача, - адвокат Клапчук Ф.П. на неодноразову пропозицію суду про надання оригіналу розписки про отримання коштів відповідав відмовою, та, відповідно, не надав до суду ні оригіналу, ні копії даної розписки.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що розмір коштів, за які придбано автомобіль, та розмір коштів, які ніби - то отримав в позику відповідач ОСОБА_3, розмір коштів, які ніби - то віддав відповідач ОСОБА_3, становить одну і ту ж саму суму, - 9000 доларів США, що викликає у суду непереборний сумнів у факті укладення такої угоди в природі об»єктивно взагалі.

Окрім того, суд звертає увагу на ту обставину, що на час відчуження спірного автомобіля відповідач ОСОБА_3 не проживав спільно з позивачкою ОСОБА_1, а проживав фактично як одна сім»я в своєї матері, - ОСОБА_5, - третьою особою по даній справі.

Тому суд критично відноситься до факту кладення правочину у виді купівлі - продажу спірного автомобіля, з огляду на те, що продавцем, звісно ж, є ОСОБА_3, який є відповідачем по даній справі, а покупцем є його рідна мати, - ОСОБА_5, яка є третьою особою по даній справі.

На думку суду, даний правочин укладено «про очі», тобто, де - юре, - автомобіль вибув з власності відповідача, проте, де - факто - автомобіль залишився у користуванні та розпорядженні відповідача, але, як де - юре, так і де факто взагалі вибув з власності позивачки ОСОБА_1

Тобто, суд відноситься критично до випадків, коли спільне сумісне майно подружжя відчужується одним із подружжя за правочинами (договір дарування, купівлі - продажу, тощо) членам сім»ї одного із подружжя, який вчинив такий правочин, - близьким родичам, тощо.

На думку суду реальною метою таких правочинів є лише намагання одного із подружжя, який здійснив такий правочин, незаконно, протиправно, позбавити права приватної власності на майно, що перебуває в спільній приватній власності, другого із подружжя, який фактично не знає про укладення такого правочину, та, відповідно, створити істотні перепони у відновленні права власності на майно тій особі, яка протиправно позбавлена такого права внаслідок укладення такого правочину.

Суд в даному випадку вважає дії відповідача такими, які не тільки порушують норми Конституції України, норми ЦК України, норми СК України, а й норми моральності, справедливості, не тільки по відношенню до відповідачки, - колишньої своєї дружини, а й по відношенню до своєї біологічної дитини, адже такими діями він позбавляє позивачку значної частини грошових коштів, які позивачка могла б витратити на утримання дитини, її розвиток.

Також суд звертає увагу на ту обставину, що третя особа, - ОСОБА_5 не з»явилася в судові засідання ні разу, що вказує на ігнорування суду, не бажання встановити істину по справі, захист інтересів свого сина, - ОСОБА_3, який є відповідачем по справі.

На думку суду, в даному випадку є всі підстави для визнання правочину у виді договору купівлі - продажу, який укладено між відповідачем ОСОБА_3 та третьою особою, - ОСОБА_5, не дійсним, з огляду на те, що його укладено «про очі», що він не мав на меті реального позбавлення права користування та розпорядження ОСОБА_3 спірним автомобілем, проте, такого суд зробити не може, так як даної вимоги не ставляться стороною позивача, відповідно, суд не може вийти за межі позовних вимог, так як згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК УЦкраїни суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Застосування судом норм процесуального права при винесенні рішення.

Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідження наявних у справі доказів.

Отже, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Внутрішнє переконання - це сформоване під час розгляду справи уявлення судді про те, як слід вирішити спір. На нашу думку, внутрішнє переконання формується на психологічному рівні, коли суддя надає перевагу одній чи іншій стороні виходячи з фабули (обставин) справи та правових позицій сторін.

На внутрішнє переконання судді впливають життєвий досвід, громадська думка, не- процесуальний вплив, особисте ставлення до сторін. Тому внутрішнє переконання - це категорія неправова.

Інші фактори, які зазначені у коментованій нормі (всебічне, повне, об'єктивне та безпосереднє дослідження наявних у справі доказів) є базою для формування внутрішньогс переконання і об'єктивним критерієм для його перевірки.

Усі докази є рівні між собою. Жоден доказ не має для суду наперед встановленогс значення. Однак це не означає, що усі докази мають однакове значення. Оцінка доказів як раз і полягає в тому, щоб визначитися, яким з них надати перевагу.

Оцінюючи докази, суд зв'язаний також і формальними правилами, які закріплені в ч. 3 коментованої статті. Суд зобов'язаний оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 2 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 3 ст. І0 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 3 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд надає спірному рухомому майну, - автомобілю режим спільного сумісного майна, оскільки:

1) даний автомобіль був набутий під час шлюбу, причому, майже через два роки після укладення шлюбу;

2) кошти, за які був придбаний спірний автомобіль, є спільнии коштами, які належали подружжю, що підтверджується доказами, які були отримані судом в судовому засіданні, зокрема, показами свідків, свідчення яких судом наведено вище.

3) автомобіль було придбано для інтересів сім»ї, так як рішення про купівлю автомобіля було обопільним рішенням сторін по справі, відповідно, даний автомобіль не був придбаний для професійної діяльності одного із подружжя, чи задоволення інших, не заборонених законом інтересів одного із сторін шлюбу.

4) зважаючи на об»єктивні обставини справи, встановлені судом, зважаючи на презумпцію спільної сумісної власності подружжя, стороною відповідача на думку суду не невадено достовірних доказів того, що автомобіль було придбано за кошти, які належать лише відповідачу, стороною відповідача, на думку суду, не надано достатніх доказів на підтвердження вищевказаної обставини, докази, які надані стороною відповідача, не мають причинно - наслідкового зв»язку, вони не погоджуються між собою, що, звісно ж, враховуючи принцип замагльності сторін, схиляє суд на позицію сторони позивача, та, відповідно, об»активно схиляє суд до вирішення судового спору шляхом винесення судового рішення про задоволення позову.

Суд вважає, що стороною відповідача не надано жодного доказу, який би відповідав критеріям належності та допустимості, їх взаємозв»язку, на підтвердження факту придбання автомобіля за кошти, які належали саме відповідачу, а не були спільними коштами подружжя.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Преамбулою, ч. 2 ст. 8, 21, ч.ч. 2, 3 ст. 22, ч.. 1, 3 ст. 24, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 41, ч. 1 ст. 55, 68 Конституції України, ст.ст. 179, 190, ч. 1 ст. 316 - 319, 321, 325, 328, 346, 347, 355, 368 - 370, 372, 386, 392 ЦК України, ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 3, 7, ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 21, 57, 59, 60, 61, 63, 65, 67 - 72 СК України, ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», п.п. 1, 19, 22, 23 - 25, 30 ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеній в постанові по справі № 6 - 79 цс 13, правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеній в постанові по справі № 6 - 38 цс 15, рішенням Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1 - 18/2012, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, - ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, - задовольнити.

Визнати об»єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженки місто Кагарлик Київської області, громадянки України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_6, виданий 01 жовтня 2012 року Кагарлицьким РС Управління ДМС України в Київській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_2, та ОСОБА_3, кошти в розмірі 149121 (сто сорок дев»ять тисяч сто двадцять одна) грн., отримані внаслідок продажу автомобіля марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак: НОМЕР_13, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженкою місто Кагарлик Київської області, громадянкою України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_6, виданий 01 жовтня 2012 року Кагарлицьким РС Управління ДМС України в Київській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_2, право власності на 1/2 частину коштів, яка становить 74560 (сімдесят чотири тисячі п'ятсот шістдесят) гривень 50 коп., отриманих внаслідок продажу автомобіля марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, ідентифікаційний номер: НОМЕР_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженки місто Кагарлик Київської області, громадянки України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_6, виданий 01 жовтня 2012 року Кагарлицьким РС Управління ДМС України в Київській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_2, 1/2 частину коштів, яка становить 74560 (сімдесят чотири тисячі п'ятсот шістдесят) грн. 50 коп., отриманих внаслідок продажу автомобіля марки ВМW 523І, колір - чорний, Седан - В легковий, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, рік випуску - 1997, кузов № НОМЕР_4.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ч. 1 ст.223 ЦПК України.

О.В. Закаблук

Суддя: