У х в а л а

30 жовтня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного підприємства «Платформа Інвест» на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 18 січня 2012 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СМ-Маркет» до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Левіафан» про визнання договору купівлі-продажу комплексу будівель недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СМ-Маркет», Товариства з обмеженою відповідальністю «Левіафан» про визнання договору купівлі-продажу комплексу будівель дійсним та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У серпні 2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СМ-Маркет» (далі - ТОВ «СМ-Маркет») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило визнати недійсним договір купівлі-продажу комплексу будівель від 27 липня 2007 року, який розташований АДРЕСА_1

Позов обґрунтовано тим, що укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Левіафан» (далі - ТОВ «Левіафан») договір купівлі-продажу комплексу будівель не може бути дійсним з тих підстав, що ТОВ «СМ-Маркет» є одним із засновників ТОВ «Левіафан», відповідно до статуту ТОВ «Левіафан» зареєстрованого 26 липня 2007 року державним реєстратором виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, номер запису 1005134. Загальні збори ТОВ «СМ-Маркет» не надавали повноважень директору ТОВ «Левіафан» на підписання спірного договору, а тому договір є недійсним.

Не погоджуючись з указаним позовом, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати дійним договір купівлі-продажу комплексу будівель від 27 липня 2007 року, що розташовані по АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на вказані будівлі; зобов'язати Кіровоградське КООБТІ зареєструвати набуте ним право власності на комплекс будівель.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що 27 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Левіафан» було укладено договір купівлі-продажу комплексу будівель. Відповідно до п. 1 указаного договору покупець зобов'язався прийняти у власність і оплатити комплекс будівель, а продавець зобов'язався передати у власність покупця комплекс будівель, який розташований по АДРЕСА_1 відповідно до плану-схеми. ОСОБА_2 зазначав, що виконав свій обов'язок і сплатив грошові кошти відповідно до договору, а ТОВ «Левіафан» ухиляється від нотаріального посвідчення договору і тому відповідно до ст. 220 ЦК України є всі підстави визнати договір дійсним.

Рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2007 року у задоволенні позову ТОВ «СМ-Маркет» відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Договір укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Левіафан» 27 липня 2007 року купівлі-продажу комплексу будівель, який розташований по АДРЕСА_1 визнано дійсним.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на комплекс будівель, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складається із: житлового будинку з підвалом літ. «А», «А1», загальною площею 437, 63 кв. м; гаражу-майстерні літ. «Б», площею 207, 0 кв. м; побутових приміщень літ. «В», площею 74, 90 кв. м; гаражу літ. «Г», площею 57, 60 кв. м; господарської будівлі літ. «Д», площею 0, 6 кв. м; воріт металевих «п1»; бетонних плит «п2»; огорожі з металевих прутів «п3».

Зобов'язано Кіровоградське КООБТІ зареєструвати набуте громадянином ОСОБА_2 право власності на комплекс будівель, який розташований за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 18 січня 2012 року апеляційну скаргу прокурора м. Кіровограда задоволено частково, рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2007 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановляючи указане рішення, апеляційний суд виходив з того, що укладаючи договір від 27 липня 2007 року, у п. 1.3. сторони договору зазначили, що указаний комплекс будівель належить продавцю (тобто ТОВ «Левіафан») на підставі статуту та акту приймання передачі майна до статутного фонду товариства. Проте, з долученої до апеляційної скарги прокурором довідки ОБТІ вбачалось, що указаний комплекс будівель зареєстрований на праві власності за виконкомом міської ради на підставі рішення виконкому № 647 від 15 серпня 1950 року. Оскільки у відповідності до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року, право власності на нерухоме майно підлягало державній реєстрації, і таке право на спірний комплекс будівель на час укладення договору від 27 липня 2007 року не було зареєстрований за продавцем - ТОВ «Левіафан», тому товариство не було власником цього майна на момент його відчуження. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки у відповідності до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення угоди) передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, набуває чинності з моменту державної реєстрації, тому даний договір від 27 липня 2007 року є неукладеним.

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга особи, яка не брала участі у розгляді справи - Приватного підприємства «Платформа Інвест» (далі - ПП «Платформа Інвест») з вимогою про скасування рішення апеляційного суду та передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Свої вимоги ПП «Платформа Інвест» обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції суперечить вимогам закону та винесене з порушенням норм процесуального права.

У своїй касаційній скарзі заявник вказує, що судом вирішувалось питання про комплекс будівель по АДРЕСА_1 який на час розгляду справи апеляційним судом належав ПП «Платформа Інвест» на підставі договору купівлі-продажу № 3710 від 16 жовтня 2008 року, а тому суд мав залучити приватне підприємство до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог не предмет спору у відповідності до ч. 2 ст. 35 ЦПК України

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Відповідно до ст. 324 (Глава 2 Розділу V) ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб.

Предметом судової ревізії у справі (визнання недійсним та дійсним) був укладений 27 липня 2007 року між ТОВ «Левіафан» та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу комплексу будівель, який розташований по АДРЕСА_1.

ПП «Платформа Інвест» набуло право власності на указані об'єкти на підставі договору від 16 жовтня 2008 року, тобто більше ніж через рік до подій та обставин, які встановлювались судом під час розгляду даної справи щодо дійсності чи недійсності угоди, укладеної 27 липня 2007 року, а тому судом під час постановлення 20 серпня 2007 року рішення у даній справі апріорі не могли бути вирішені питання про права та обов'язки ПП «Платформа Інвест».

Наявність у ПП «Платформа Інвест» прав на комплекс будівель по АДРЕСА_1 на час перегляду указаного рішення судом апеляційної інстанції також не може бути свідченням того, що оскаржуваним рішення суду апеляційної інстанції від 18 січня 2012 року вирішено питання про права та обов'язки заявника, оскільки з його змісту вбачається, що судом вирішувалось питання щодо дійсності угоди, укладеної 27 липня 2007 року між ТОВ «Левіафан» та ОСОБА_2

Оскільки оскаржуваним рішенням суд апеляційної інстанції не вирішував питання про права, свободи чи обов'язки ПП «Платформа Інвест», тому в силу вимог ст. 324 ЦПК України воно не має права оскаржувати у касаційному порядку зазначене рішення апеляційного суду, що є підставою для відмови у прийнятті касаційної скарги.

Посилання ПП «Платформа Інвест» у касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції положень ч. 2 ст. 35 ЦПК України щодо незалучення його до участі в справі в якості 3-ї особи яка не заявляє самостійних вимог не предмет спору хоча і є по своїй суті є хибними, оскільки у відповідності до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а отже не наділений повноваженнями залучати до участі в справі 3-тіх осіб на стадії апеляційного перегляду справи (це виключна компетенції суду першої інстанції), проте не приймаються до уваги судом касаційної інстанції, оскільки, як зазначено вище, заявник не має права на оскарження указаного рішення апеляційного суду в касаційному порядку, а тому не мають значення доводи скарги, щодо наявності підстав для касаційного оскарження.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що у разі відмови у відкритті касаційного провадження за його скаргою буде порушено його конституційне право на захист, а тому на думку представника ПП «Платформа Інвест»: «… касаційне провадження має бути порушене обов'язково» - є безпідставним, оскільки право на судовий захист не може бути реалізовано шляхом оскарження рішень, якими не вирішувалось питання про права та обов'язки цієї особи, а стосувалось прав та обов'язків інших осіб.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини як єдиний повноважний орган з питань тлумачення й застосування цієї Конвенції вважає, що вказане право має тлумачитися у світлі преамбули Конвенції, яка проголошує серед іншого принцип верховенства права. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, зокрема, щоб остаточне вирішення судом спору не ставилося під сумнів.

У рішенні від 09 листопада 2004 року в справі «Науменко проти України» Європейський суд зазначив, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду остаточного й обов'язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення повинні використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Вищенаведене свідчить про те, що вимога заявника, який не був учасником процесу, скасувати більше ніж через 5 років рішення, яким не вирішувалось питання про його права чи обов'язки з метою нового розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції, крім іншого, суперечить принципу правової визначеності.

Ураховуючи наведене та керуючись ст. 324 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у прийнятті касаційної скарги Приватного підприємства «Платформа Інвест» на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 18 січня 2012 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СМ-Маркет» до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Левіафан» про визнання договору купівлі-продажу комплексу будівель недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СМ-Маркет», Товариства з обмеженою відповідальністю «Левіафан» про визнання договору купівлі-продажу комплексу будівель дійсним та визнання права власності.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В.Ступак