АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Маличівській Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 6 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: фізична особа-підприємець ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Насобіна Ганна Олександрівна про визнання договору дарування недійсним,

Справа №757/1632/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10884/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Новак Р.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у січні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г.О. 20 травня 2015р.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 17 грудня 2014р. між ним та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі - продажу частки у розмірі 40% статутного капіталу ТОВ «Торговий дім «Камілла». Продаж вищевказаної частки вчинено за 8 000 000грн., які відповідач зобов'язався сплатити на протязі 60 календарних днів з моменту укладення та підписання договору.

Позивач стверджував, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором не виконав і грошові кошти йому не сплатив, хоча 14 січня 2015р. здійснив переведення на себе частки статутного капіталу ТОВ «Торговий дім «Камілла». 05 травня 2015р. він уклав з ФОП ОСОБА_5 договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» №1491 від 17 грудня 2014р., про зміну первісного кредитора на нового повідомлено відповідача 6 травня 2015р. Також цим договором ним було надано майнову поруку за виконання боржником грошового зобов'язання у розмірі 20 000грн.

Позивач зазначав, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором на час подання позову не виконав, а 20 травня 2015р. уклав з ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що вказаний правочин є фіктивним, вчинений для погіршення матеріального становища відповідача та уникнення грошової відповідальності перед кредитором за невиконання обов'язків по договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла».

- 2 -

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 6 червня 2017 року у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача посилається на неповне з'ясування судом обставин справи та ухвалення рішення на припущеннях, так як суд не врахував, що ОСОБА_4 шахрайським шляхом заволодів його часткою у товаристві.

Також представник позивача вважає, що суд не врахував, що договір дарування укладено з метою приховування майна, на яке можливо звернути стягнення, так як ОСОБА_4 був обізнаний про заміну первісного кредитора.

Крім того, представник позивача стверджує, що суд прийшов до помилкового висновку, що позивач не має суб'єктивного права на звернення до суду з даним позовом, оскільки позивач заінтересований у поверненні майна ОСОБА_4 для подальшого виконання ним його обов'язку за договором купівлі-продажу частки у товаристві.

Позивач та його представник, третя особа ФОП ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.181, 184, 189), у судове засідання не з'явилися, клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв'язку із хворобою представника колегією суддів задоволено не було, так як позивачем не надано доказів у підтвердження хвороби представника та неможливості особистої явки у судове засідання, тому причини неявки позивача та його представника визнані неповажними, третя особа ФОП ОСОБА_5 причини неявки не повідомив, і відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 17 грудня 2014р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла», згідно якого ОСОБА_1 передав належну йому частку у статутному капіталі товариства у розмірі 40%, а ОСОБА_4 зобов'язався сплатити за неї 8 000 000грн. на протязі 60 календарних днів з моменту укладення та підписання договору.

5 травня 2015р. між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 укладений договір відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла», на підставі якого ОСОБА_1 передав ФОП ОСОБА_5 право вимоги щодо отримання грошових коштів 8 000 000грн. від ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2014р.

23 травня 2015р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є заінтересованою особою оспорюваного правочину і не має суб'єктивного права оспорювати договір дарування квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

- 3 -

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав або майна в інших осіб.

Отже, відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, однак під час судового розгляду не було встановлено, що укладенням спірного договору дарування дійсно порушуються права позивача, так як на час розгляду справи відсутнє будь-яке рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача грошових сум, а тому відсутні підстави вважати, що договір дарування укладений саме з метою приховання майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Крім того, позивачем не надано суду доказів існування будь-якого грошового зобов'язання ОСОБА_4 перед позивачем, так як своє право вимоги за договором купівлі-продажу частки статутного капіталу позивач передав ФОП ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду України, висловлену у справі 6-605цс16, про право не сторони правочину на оспорювання правочину, колегія суддів вважає безпідставним, так як дана справа має інші фактичні обставини, ніж та, яка була предметом розгляду Верховного Суду України.

- 4 -

При цьому, позивачем не було надано суду доказів у підтвердження наявності будь-якого судового спору про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача грошових коштів.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 6 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: