Справа № 661/1925/16-ц
Провадження № 2/661/27/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року

Новокаховський міський суд Херсонської області в складі:

головуючої - судді М.Є. Бойко

при секретарі - Н.Ю. Асановій,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Нова Каховка, Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, -

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року адвокат ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в інтересах ОСОБА_4 та просив визнати договір дарування житлового будинку, реєстраційний № 236 та договір земельної ділянки, реєстраційний № 237 від 02.02.2016 року недійсними, обґрунтовуючи свої вимоги наступними обставинами.

ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 а також земельна ділянка площею 0,0432 га. за цією ж адресою. Позивачка мешкала сама, а тому з 2014 року ОСОБА_3 почав допомагати їй у побутових питаннях, а потім умовив укласти договір, за умовами якого він буде утримувати ОСОБА_4 довічно, а вона передасть йому у власність свої житловий будинок та земельну ділянку, на що позивачка погодилась, оскільки мала досить похилий вік та вже була не змозі самостійно доглядати за собою та вести господарство.

У лютому 2015 року ОСОБА_3 привіз ОСОБА_4 до нотаріуса, і там вона підписала всі надані їй договори дарування без з»ясування їх суті, оскільки повністю на той час довіряла відповідачу, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Після цього вона продовжувала проживати в своєму будинку, а ОСОБА_3 - доглядати за нею та забезпечувати матеріально, але весною 2016 року він припинив це робити, заявивши, що в укладених між ними договорах такого обов`язку для нього не передбачено. ОСОБА_4 звернулась за допомогою до свої знайомих, які їй і роз`яснили, що насправді вона підписала не договір довічного утримання, а договори дарування житлового будинку та земельної ділянки. Дізнавшись про це, позивачка запропонувала ОСОБА_3 розірвати вказані договори, на що останній не погодився та почав їй погрожувати фізичної розправою, в зв»язку із чим вона навіть зверталася до поліції з відповідною заявою.

Зважаючи на обставини, викладені у позові, позивач вважає, що договори дарування від 02.02.2015 року повинні бути визнані недійсними на підставі ст.229 ЦК України, оскільки укладені внаслідок помилки, через невірне розуміння обставин, їх природи та наслідків.

В судовому засіданні, оскільки позивач ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, адвокат ОСОБА_1, діючи в інтересах її правонаступника ОСОБА_2, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що ОСОБА_4 раніше вже укладались, але згодом були розірвані договори довічного утримання з іншими особами, що також, на його думку, свідчить про те, що договори дарування майна ОСОБА_3 укладені внаслідок помилки, оскільки ОСОБА_4 мала намір укласти з ним саме договір довічного утримання, а не подарувати свою власність сторонній особі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов повністю не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що одного разу, повертаючись з церви, побачив бабусю, яка не могла відкрити калитку у двір до будинку та допоміг їй, познайомившись таким чином з ОСОБА_4. Потім вона кілька разів також просила в нього дещо зробити по господарству, а надалі запропонувала за надання такої подальшої допомоги подарувати свої будинок та земельну ділянку. Спочатку він відмовлявся, адже знав, що у ОСОБА_4 є діти, проте, остання запевнила, що з дочкою не спілкується,залишила заповіт всього належного їй майна на його ім»я, а потім умовила його поїхати до нотаріуса, укласти договори дарування, самостійно сплативши всі необхідні при цьому витрати. Нотаріус при цьому роз`яснив їй і зміст цих договорів, і їх умови та наслідки. Після цього він переїхав до ОСОБА_4, вони почали разом проживати, він продовжував доглядати та піклуватися про неї, жодного насильства ніколи не застосовував, що згодом було встановлено відповідною перевіркою. Зі своїми рідними позивачка не спілкувалась, її доньку він бачив лише одного разу, розповів при цьому їй про укладені договори дарування, вона ж, як йому здалося, нічого проти не мала. З часом ОСОБА_4 почала вимагати більше уваги, щоб він покинув роботу, не спілкувався з матір`ю, продав свою «гостинку», перебував поруч з нею цілодобово, а тому, не витримавши, він знову почав проживати окремо, але продовжував привозити їжу, продукти харчування та ліки позивачці, а коли вона померла, то поховав за свій рахунок.

В ході судового розгляду в якості свідка було допитано рідну доньку померлої ОСОБА_4, яка є її правонаступником та інтереси якої на даний час представляє адвокат ОСОБА_1 - ОСОБА_5 Вона показала, що у її матері дійсно був важкий характер, вони мали між собою напружені стосунки, мало спілкувались. Мати часто складала заповіти на різних людей та договори довічного утримання, які потім скасовувала та розривала. Про існування заповіту на ім.»я ОСОБА_3 вона нічого не знала, мати їй не розповідала, після її смерті звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Також ОСОБА_2 пояснила, що влітку 2015 року мати в черговий раз їй розповіла, що є чоловік, який їй допомагає, проте, вже невдовзі скаржилась, що він її не слухає, а у липні 2016 року, демонструючи подряпині на спині, сказала, що її хтось штовхнув і, здається, що це був ОСОБА_3

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи,дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 лютого 20015 року, між ОСОБА_4, як дарувальником, та ОСОБА_3, як обдаровуваним, укладено Договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Іваніщенко С.І., зареєстрований у реєстрі за № 236, відповідно до умов якого об»єктом дарування є житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, номер АДРЕСА_1. Договір зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 лютого 2015 року за реєстраційним номером 07.

Крім того, 02 лютого 2015 року, між ОСОБА_4, як дарувальником, та ОСОБА_3, як обдаровуваним, укладено Договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Іваніщенко С.І., зареєстрований у реєстрі за №237,відповідно до умов якого об»єктом дарування є земельна ділянка площею 0,0432 га, що розташована в АДРЕСА_1. Договір зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 лютого 2015 року за реєстраційним номером 07.

Відповідно до Заповіту від 30.01.2015 року, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Іваніщенко С.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 221, ОСОБА_4 все своє майно заповіла ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 померла, що підтверджено даними Свідоцтва про смерть від 11.07.2016 року Серія НОМЕР_1 Причиною її смерті у довідці від 11.07.2016 року вказано «хронічна ішемічна хвороба серця».

Відповідно до даних спадкової справи №300/16, що заведена Новокаховською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_2 25 серпня 2016 року подала заяву про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_4

Відповідачем ОСОБА_3 також подана заява про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4,.але у видачі такого свідоцтва нотаріусом йому було відмовлено в зв»язку із пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.

ОСОБА_2 ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 16 січня 2017 року була залучена до участі у справі як правонаступник ОСОБА_4.(а.с.87).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз»яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування суд повинен визначати за такими обставинами, як: вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, оплатою за надані житлово- комунальні послуги.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на обставини, які згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, хоча і могли бути підставою для визнання договору дарування недійсними, як такого, що вчинений під впливом помилки, але належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин у передбаченому ст.ст. 10, 60 ЦПК України порядку суду надано не було.

Самі по собі пояснення адвоката позивача, що, укладаючи договір, ОСОБА_4 вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки розраховувала на утримання та догляд зі сторони ОСОБА_3, не дають підстав вважати їх встановленими.

Мотиви, які спонукали позивача до вчинення договорів дарування правового значення не мають.

Відповідно до п.8 договору дарування житлового будинку та п.п.9,10 договору дарування земельної ділянки від 02.02.2015 року як дарувальник, так і обдарована ним особа стверджували про розумність їх дій, що ці угоди не носять характеру мнимої та удаваної, а також не є зловмисними, відповідають дійсним їх намірам та інтересам , волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору є зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договори не приховують іншого правочину і спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, а також, що вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків цих правочинів їм роз»яснено.

Вищевказані договори за своєю природою є безоплатними; не містять обов»язку обдаровуваного щодо вчинення будь-яких дій на користь дарувальника майнового або немайнового характеру або права дарувальника вимагати від обдаровуваного вчинення таких дій (а.с.146,155).

Як слідує з пояснень сторін, свідків в судовому засіданні після укладення договорів дарування ОСОБА_4 продовжувала перебувати на реєстраційному обліку та проживати у спірному будинку, але в ньому ж почав проживати і відповідач ОСОБА_3, є зареєстрованим, до теперішнього часу там проживає та повністю ним користується. Як вбачається з матеріалів справи, після укладення договору дарування, відповідач на підставі договорів від 02.02.2015 року зареєстрував своє право власності на будинок АДРЕСА_1, що свідчить про прийняття ним дарунку.

Як встановлено судом, 27.12.2008 року, державним нотаріусом Новокаховської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 було посвідчено договір про розірвання договору довічного утримання (догляду) між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (а.с. 150), який був укладений між ними 17 липня 2008 року.

Окрім того, 30.10.2013 року приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Іваніщенко С.І. було посвідчено угоду про розірвання ще одного договору довічного утримання, укладеного 12 вересня 2010 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 (а.с. 152).

Такі обставини свідчать про те, що ОСОБА_4, неодноразово раніше укладаючи договори її довічного утримання з іншими особами, повністю розуміла характер вчинення нею юридично значимих дій, зокрема, по укладенню оспорюваних договорів, а, отже, не помилялася, а мала на меті саме безоплатну передачу ОСОБА_3 свого будинку та земельної ділянки у власність, оскільки добре розуміла відмінність цього договору від договору довічного утримання. Про це також свідчить і той факт, що саме дарувальник (ОСОБА_4) особисто сплатила витрати за укладання договорів.

Наміри ОСОБА_4 щодо безоплатної передачі майна відповідачу підтверджуються також залишеним позивачкою заповітом на його ім»я.

Обставини вчинення помилки ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_1 також доводив показами свідків, з яких ОСОБА_2,ОСОБА_11, ОСОБА_12 є родичами померлої, а тому зацікавлені у вирішенні справи, в зв»язку із чим суд ставиться критично до їх показань. Крім того, суд враховує, що обставини , про які повідомляли суду свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15, ОСОБА_16, а саме про те, що ОСОБА_4 бажала укласти з ОСОБА_3 договір довічного утримання, а не договори дарування, їм відомі лише зі слів тієї ж позивачки, а тому їх свідчення не можна вважати безспірними та стовідсотково достовірними, оскільки очевидцями укладення спірного договору вони не були, перед укладенням спірних договорів дарування та безпосередньо після їх укладення з позивачкою не спілкувалися.

Посилання адвоката позивачки на те, що спірний будинок був єдиним місцем проживання ОСОБА_4, а також на її похилий вік та наявність різних захворювань, не свідчать про те, що в 2015 році в момент підписання договору позивачка помилялась, щодо змісту та природи правочинів, які вона укладала та не спростовують зроблені судом з цього приводу висновки. Визначення сторонами права дарувальника проживати в будинку після укладення договору ЦК України не заборонено. Такі умови свідчать про домовленість сторін щодо права користування будинком та не можуть бути розцінені як вчинення обдаровуваним дій майнового характеру на корись дарувальника, оскільки не покладають на нього будь-яких майнових обов'язків перед дарувальником. Сплата позивачем житлово-комунальних послуг в ході розгляду справи суду не доведена, але й навіть за таких обставин оплата цих послуг позивачем не свідчить про наявність помилки при укладенні договору, оскільки вони сплачувались по факту споживання.

Виписки з амбулаторної картки підтверджують лише стан здоров'я ОСОБА_4 у визначений період та не є доказами тих обставин, що вона допустила помилку при укладенні договорів дарування.

Зокрема, з довідки №200, виданої 30.01.2015 року психоневрологічним відділенням КЗ «Центральна міська лікарня м.Нова Каховка» (а.с. 161) вбачається, що ОСОБА_4, 1925 року народження, на диспансерному обліку у лікаря психіатра не знаходилась, тяжких психічних розладів у неї не виявлено, що свідчить про те, що вона усвідомлювала значення своїх дій.

Будь-яких інших доказів на підтвердження недійсності договорів дарування з підстав, передбачених ст.229 ЦК України, зокрема, на підтвердження того, що ОСОБА_4 не усвідомлювала втрати нею права власності на будинок та земельну ділянку в звязку із укладанням договорів дарування, продовжувала відноситись до майна як його власник і здійснювала повноваження, якими той наділений, суду не надано.

За таких обставин у суду відсутні визначені ст. 229 ЦК України підстави для задоволення позовних вимог.

В зв'язку з відмовою у позові судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищезазначеного та, керуючись ст.ст. 10,11,60,88,209,2012-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Відмовити у позові ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 02 лютого 2016 року недійсними.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Новокаховський міський суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутніми у судовому засіданні - у той же строк з моменту отримання копії рішення. Рішення набуває чинності після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя М. Є. Бойко