Провадження № 22-ц/773/884/17 Категорія: 2 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Грушицького А. І., Киці С. І.,

з участю:

секретаря Черняк О. В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3, про визнання права власності за набувальною давністю, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3, про визнання права власності за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 05.09.2012 року встановлено, що вона з 1996 року постійно та відкрито володіє і веде управління будинком № 32 з господарськими спорудами по вул. Козацькій в смт. Торчин та земельною ділянкою, яка належала на праві власності ОСОБА_4 при його житті. Вказаним рішенням встановлено, що після смерті попереднього власника цього будинку ОСОБА_4 вона заплатила за зазначений будинок гроші ОСОБА_5 у 1995 році, його сину, як спадкоємцю. З 1996 року вільно, постійно та відкрито користується спірним житлом та земельною ділянкою. Договору купівлі-продажу будинку із ОСОБА_5 не укладено, а в 2004 році останній помер. Користуючись будинком постійно 20 років вона не може оформити права власності, оскільки на даний час його реєстрація здійснена за ОСОБА_3, право власності якого скасоване на підставі рішення Апеляційного суду Волинської області. На підставі викладеного, позивач просить визнати за нею право власності на будинок № 32 по вул. Козацькій в смт. Торчин із усіма господарськими будівлями та спорудами в порядку набувальної давності.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.

Інші особи в судове засідання не зявились.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також доводи апеляційної скарги, пояснення позивача та його представника, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що володіння позивачем спірним будинком добросовісним та безперервним вважати не можна.

Так, з наявних у матеріалах справи та досліджених у судовому засіданні письмових доказів, судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок № 32 по вул. Козацькій в смт. Торчин належав на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Спадкоємцями після їх смерті стали діти ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що вона у 1995 році придбала вказаний житловий будинок у ОСОБА_5 брата третьої особи ОСОБА_3, оформивши письмовий договір без нотаріального посвідчення, внаслідок чого вона вселилася в дане житло та проживає у ньому з сімєю без реєстрації та будь-яких документів, які б підтверджували її право власності або право користування жилим будинком та земельною ділянкою.

ОСОБА_5 помер 18 листопада 2004 року.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2007 року за ОСОБА_3 визнано право власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок № 32 з господарськими будівлями та спорудами по вул. Козацькій в смт. Торчин Луцького району. 14 грудня 2007 року зареєстроване право власності на вказаний будинок у КП Волинському ОБТІ.

Згідно рішення Торчинської селищної ради від 22 січня 2008 року ОСОБА_3 безоплатно виділено земельну ділянку, що перебуває в його користуванні, загальною площею 0,1000 га: в тому числі для житлового будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,1000 га в смт. Торчин по вул. Козацькій, 32.

Однак, 05 вересня 2012 року рішенням Апеляційного суду Волинської області скасовано рішення Луцького міськрайонного суду від 02 листопада 2007 року в позові ОСОБА_3 до Торчинської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно відмовлено. Вказаним рішенням Апеляційного суду Волинської області встановлено, що підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на спірний будинок немає, оскільки його позов заявлено передчасно без надання доказів, що він звертався в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті батьків та не надав суду відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 3-6).

Із аналізу рішення апеляційного суду можна дійти висновку, що ОСОБА_3 не позбавлений можливості на реалізацію своїх спадкових прав шляхом звернення з відповідною заявою до нотаріальної контори.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Крім того, на підставі заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2008 року ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 виселено з житлового приміщення по вул. Козацькій, 32 в смт. Торчин Луцького району без надання іншого житлового приміщення. Вказане судове рішення набрало законної сили 16 січня 2009 року, а отже є чинним на даний час (а.с. 79-80).

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2011 року ОСОБА_1 була визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, а саме, за незаконне проникнення до спірного житла, шляхом зірвання навісного замка будинку, вселення та без законних на те підстав проживання у ньому (а.с. 76-78).

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном, яке має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю.

Суд першої інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив обставини справи і дав належну оцінку зібраним доказам. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що до обовязкових вимог набуття права власності на майно за набувальною давністю відноситься добросовісне заволодіння майном, відкритість та безперервність у його володінні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку володіння будинком добросовісним визнано бути не може, оскільки ОСОБА_1 знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірне майно, так як їй було достовірно відомо, що спадкоємцем спірного житлового будинку після смерті спадкодавців є син ОСОБА_3, який у встановленому законом порядку може набути права власності на спадкове майно та не втратив інтересу до спірного житла, про що свідчать його звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Доказів про те, що ОСОБА_3 не прийняв спадщину після смерті спадкодавців суду не надано, а також матеріали справи не містять доказів того, що житловий будинок є безхазяйною річчю. Позивач не довела, що безперервно володіє будинком, оскільки як вбачається із вище досліджених доказів, вона разом із сімєю на підставі судового рішення виселялася із спірного житла і що між нею та третьою особою ОСОБА_3 існує спір щодо житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення норм законодавства і правильність висновків суду не спростовують. Рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді