29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ЄвграфовоїЄ.П., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі ордера ОСОБА_4 для проживання з родиною надано чотирикімнатну квартиру № АДРЕСА_1.
У квартирі крім ОСОБА_4 зареєстровані й проживають члени її родини: ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_5 ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11.
ОСОБА_5, що є донькою позивачки, у січні 2010 року виїхала з квартири, забравши всі власні речі. З цього часу вона у квартирі не проживає, її речей у кватирі немає, вона не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, жодного разу не виявила наміру продовжити проживати в спірному житловому приміщенні та взагалі квартирою не цікавиться. Комунальні платежі нараховуються згідно кількості зареєстрованих осіб. Оскільки ОСОБА_5 не сплачує зазначені платежі, позивач з іншими членами родини змушені сплачувати всі нараховані платежі власними силами. Таким чином, наявність реєстрації відповідача в квартирі тягне за собою додаткові витрати на утримання житла. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу ніхто не чинив. Відповідач добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується понад шість місяців без поважних причин.
Ураховуючи те, що ОСОБА_5 з 2010 року виїхала з квартири, забравши всі власні речі та в останній час не проживає в ній, на підставі положень ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР ОСОБА_4 просила визнати
ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою № АДРЕСА_1.
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від
21 березня 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою № АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суд м. Києва від 08 грудня

2016 року та залишити в силі заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач без поважних причин понад шість місяців в спірній квартирі не проживає, а тому вимоги позову є обґрунтованими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із безпідставності заявлених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі ордеру на жиле приміщення № 287ІІ серії Б, виданого 28 вересня 1983 року виконавчим комітетом ради народних депутатів Мінського району м. Києва ОСОБА_4 на родину з п'яти осіб надано чотирьохкімнатну квартиру № АДРЕСА_1 (а. с. 10).

25 березня 1989 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з

ОСОБА_13 та змінила прізвище на «ОСОБА_4» (а. с. 19).

Відповідно до довідки форми № 3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва № 10/198 від

03 лютого 2016 в квартирі АДРЕСА_1 прописані: ОСОБА_4 (власник особового рахунку), її діти: дочка

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, дочка ОСОБА_14,

ІНФОРМАЦІЯ_5, та онуки: ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8 (а. с. 20).

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_4 вказувала, що

ОСОБА_5 з січня 2010 року виїхала із квартири, забравши всі власні речі та з того часу у квартирі не проживає.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції Українидержава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 ст. 9 ЖКУРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з положеннями ст. 71 ЖК УРСР особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що ОСОБА_5 постійно проживає у спірній квартирі, в якій знаходяться її речі, що підтвердила своїми показами, як свідок, сестра відповідача - ОСОБА_16, яка також мешкає в останній. Згідно показів ОСОБА_16, їх було виписано із квартири АДРЕСА_1 без їхнього відома та виставлені речі на поріг. З огляду на наведене суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Г.І. Мостова