Справа № 464/1681/17
пр.№ 2/464/766/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.07.2017 Сихівський районний суд м.Львова
в складі: головуючої-судді Горбань О.Ю.
при секретарі судових засідань Бігун Ю.В.
за участю:
представника позивача ОСОБА_1
представника позивача Міністерства оборони України Попович Ю.І.
представника позивача ДП «Львівський військовий лісокомбінат» - Лось Н.Г.
представників відповідача Вершиніна А.Г., Кулеба М.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Львова цивільну справу за позовом Заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Кабінету міністрів України про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину ,-
в с т а н о в и в :
Заступник військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та державного підприємства "Львівський військовий лісокомбінат" звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення від 28 вересня 2005 року частини теплопункту за АДРЕСА_1 і складає 27/100 ідеальних часток сушильної камери і теплопункту, загальною площею 605,7 кв.м. та застосувати наслідки недійсності правочину.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ДП «Львівський військовий лісокомбінат» засноване на державній власності, діє як унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України, а майно яке належить підприємству є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Відчуження засобів виробництва, які є державною власністю і закріплюються за ним, здійснюється за погодженням з органом управління майном Міністерства оборони України. Так, 28 вересня 2005 року між ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомості, за яким відповідач став власником частини теплопункту № НОМЕР_1 , загальною площею 162,5 кв.м. за вказаною адресою. Вважає, що даний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним, оскільки спірне нерухоме майно реалізоване без дозволу Міністерства оборони України та повідомлення останнього про можливість проведення таких дій. Оскільки спірне нерухоме майно є власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання підприємства, вважає, що частина теплопункту № НОМЕР_1 , загальною площею 162,5 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_2 і складає 27/100 ідеальних часток сушильної камери і теплопункту, загальною площею 605,7 кв.м. підлягає поверненню ДП «Львівський військовий лісокомбінат» в натурі. Просить позов задоволити.
Прокурор у справі - прокурор відділу військової прокуратури Західного регіону України Каверін С.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні змісту позовних вимог. Зазначив, що засновником ДП "Львівський військовий лісокомбінат" є Міністерство оборони України - орган управління майном. Відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється за погодженням з органом управління майном у порядку, що встановлений законодавством. Вказав, що матеріали справи не містять доказів погодження Міністерством оборони України та Фондом державного майна чи його територіальним відділенням відчуження державного майна за договором купівлі -продажу від 28.09.2005. Оскільки відсутнє рішення про дозвіл на відчуження нерухомого майна у формі наказу Міністра оборони України, вважає, що порушена сама процедура відчуження нерухомого майна. Також відсутність належного документального оформлення за даними бухгалтерського обліку та звітності щодо відчуження нерухомого майна підприємства, відсутність дозволу на відчуження з боку Міністерства оборони України вказує на те, що останньому не було відомо і Міністерство не могло дізнатись про порушенння свого права, вжити заходів щодо його захисту. Тому просить позов задовольнити.
Представник позивача Міністерства оборони України Попович Ю.І., діючи на підставі довіреності №220/425/д від 22.12.2016, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, просить позов задоволити.
Представник позивача ДП «Львівський військовий лісокомбінат» Лось Н.Г., діючи згідно довіреності від 26.07.2016 (а.с.99), в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, просить позов задоволити.
Представник відповідача ОСОБА_3 , діючи згідно довіреності (а.с.79), в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив щодо відсутності згоди (дозволу) на відчуження майна зі сторони органу уповноваженого управління майном Міністерства оборони України, оскільки у 2004 році позивач ДП «Львівський військовий лісокомбінат» склав Перелік майна, що не входить до цілісного майнового комплексу Державного підприємства Міністерства оборони України Львівський лісокомбінат» і може бути джерелом погашення податкового боргу та звернувся до Міністерства оборони України щодо його затвердження. За результатом розгляду Переліку і доданих документів перший заступник міністра оборони України керівник апарату Міністерства оборони України генерал-полковник Рудковський Д.О. з листом звернувся до міністра оборони України генерала армії України Кузьмука О.І. з пропозицією надати дозвіл на зняття з обліку та реалізацію позивачем ДП «Львівський лісокомбінат» майна, в тому числі частини теплопункту. Міністр оборони України розглянув дану пропозицію, видав розпорядження наступного змісту: З пропозицією згоден. Підготувати необхідні документи встановленим порядком. Після цього першим заступником міністра оборони України затверджено зазначений Перелік. Тобто, уповноваженим державним органом - Міністерством оборони України наданий дозвіл на відчуження майна позивача ДП «Львівський лісокомбінат», в тому числі частини теплопункту. 30.07.2005 інформація про продаж майна позивача ДП «Львівський лісокомбінат» на аукціоні розміщена у газеті "За вільну Україну". Відповідачем подано відповідні заявки на участь в аукціоні, сплачено гарантійний внесок. 28.09.2005 на Прикарпатській універсальній товарній біржі проведені торги, за результатом яких між позивачем ДП «Львівський військовий лісокомбінат» та відповідачем укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу приміщення від 28.09.2005. Згідно цього договору позивач ДП «Львівський лісокомбінат» (продавець) продав, а відповідачка (покупець) купила як переможець аукціону, частину теплопункту, що позначений в технічному паспорті за АДРЕСА_1 (п. 1.). Продаж вчинено за 24591,60 грн., які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продане приміщення та відсутність щодо нього претензій фінансового характеру. Наполягає, що відчуження майна, в тому числі частини теплопункту загальною площею 162,5 м. кв., що знаходиться в АДРЕСА_2 , здійснено ДП «Львівський лісокомбінат» за згодою наданою уповноваженим державним органом - Міністерством оборони України відповідно до вимог діючого на той час законодавства України.Просить врахувати, що станом на момент укладення спірного договору функції управління майном позивача ДП «Львівський лісокомбінат» не були передані державним органам приватизації, тому чинним на той час законодавством України при відчуженні майна державних підприємств не встановлювався обов`язок отримання будь-яких погоджень від фонду державного майна або його регіональних відділень. Зазначає, що Державне підприємство Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат", правонаступником якого є позивач ДП «Львівський військовий лісокомбінат» має організаційно - правову форму "державне підприємство" і не є військовою частиною, закладом, установою чи організацією, яка фінансується за рахунок бюджету, тому його майно не є військовим і, відповідно, положення Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України» та положення „Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України", що затверджене Постановою КМУ № 919 від 28.12.2000 до спірних правовідносин застосовуватись не можуть. Вважає, що підстав для визнання договору купівлі-продажу від 28.09.2005 немає, так як правочин вчинено на підставі публічних торгів за наявності дозволу Міністерства оборони України на відчуження майна. Просить врахувати, що відповідач як суб`єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладені останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладенні цих договорів перевищили законні повноваження. Просить в позові відмовити, застосувати строки позовної давності.
Представник відповідача Кулеба М.Д., діючи згідно довіреності (а.с.79), в судовому засіданні позовні вимоги не визнав.

Представник третьої особи - Кабінету Міністрів України в судове засідання не з`явився, про слухання справи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, просить розглядати справу у відсутності їх представника. (а.с.161)
В минулому судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_4 , діючи згідно довіреності (а.с.100) щодо позову заперечила. З письмових пояснень, викладених представником третьої особи ОСОБА_5 і долучених до матеріалів справи вбачається, що позов заперечують з тих підстав, що від імені та в інтересах держави Україна повноваження власника щодо майна, що перебувало у віданні Міністерства оборони України, у тому числі частина теплопункту за адресою: м. Львів, вул. Луганська, З, здійснювало Міністерство оборони України, як уповноважений державою орган управління майном. Зазначила, що реалізація майна у 2005 році була погоджена з Міністерством оборони України, який надав згоду Державному підприємству «Львівський лісокомбінат» на зняття з обліку та реалізацію активів, які не задіяні у виробничому процесі і не відносяться до цілісного майнового комплексу, що підтверджується розпорядженням Міністра оборони України від 03.12.2004 за № 9553/з. Відтак, вважає, що відчуження спірного майна, як державного майна, відбулося з дотриманням вимог чинного на час укладання правочину законодавства, в порядку і спосіб, ним визначений, право власності відповідачем набуте правомірно.
Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідка ОСОБА_6 , з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.
Встановлено, що між ДП«Львівський військовий лісокомбінат» та відповідачем ОСОБА_2 виникли правовідносини купівлі-продажу, за якими в силу статті 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як встановлено судом, 30.07.2005 у газеті "За вільну Україну" розміщена інформація про продаж майна ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» на аукціоні. (а.с.88)
Відповідачем ОСОБА_2 подано відповідні заявки на участь в аукціоні та сплачено гарантійний внесок.
З`ясовано, що 28.09.2005 на Прикарпатській універсальній товарній біржі проведені торги, за результатом яких між позивачем ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» та відповідачем ОСОБА_2 як переможцем аукціону укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу приміщення від 28.09.2005.
Згідно цього договору позивач ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» (продавець) продав, а відповідачка (покупець) купила, як переможець аукціону, частину теплопункту, що позначений в технічному паспорті за АДРЕСА_1 і складає 27/100 ідеальних часток сушильної камери і теплопункту, загальною площею 605,7 кв.м. Продаж вчинено за 24591,60 грн., які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. (а.с.90-94) Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продане приміщення та відсутність щодо нього претензій фінансового характеру, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8515098 від 03.10.2005. (а.с.95)
Як встановлено судом, нерухоме майно, яке являється предметом оспорюваного договору на момент його укладення було власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання ДП МОУ "Львівський лісокомбінат".
Здійснюючи право господарського відання, ДП МОУ "Львівський лісокомбінат" володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України.
Допитаний судом свідок ОСОБА_6 показав, що працював директором ДП МОУ "Львівський лісокомбінат" з 1995 року по 2008 р. У 2004 році на підприємстві виникла податкова заборгованість внаслідок боргу Міністерства оборони України за отриману продукцію в розмірі 1680 000 грн., відсутність коштів на рахунках Міністерства оборони. Показав, що з метою уникнення банкрутства підприємства керівництво Міністерства оборони вирішило реалізувати активи підприємства, які не задіяні у виробничому процесі. Для отримання згоди на відчуження майна був підготовлений перелік майна, що не входить до цілісного майнового комплексу ДП і не задіяний у виробничих процесах, цей перелік був підписаний комісією, погоджено з профспілковим комітетом, наданий до Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України. В подальшому цей перелік був затверджений, після оформлення техічної документації на це майно, продаж майна вчинено на прилюдних торгах. Вказав, що підприємство отримало кошти від реалізації майна, а ініціюючий кредитор відкликав заяву по порушення справи про банкрутство ДП. Ствердив, що ситуація, яка мала місце на підприємстві у 2004-2005 роках була належно доведена до відома Міністерства оборони України, погоджена, і МО надало дозвіл на відчуження нерухомого майна, не задіяне у виробничих процесах.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» склав Перелік майна, що не входить до цілісного майнового комплексу Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський лісокомбінат» і може бути джерелом погашення податкового боргу, затверджений першим заступником Міністерства оборони України керівник апарату МОУ генерал полковник Рудковським Д.О. від 03.12.2004. (а.с.85-87)
За результатами розгляду Переліку і доданих документів перший заступник міністра оборони України листом від 19.11.2004 № 303/1/4/3176 звернувся до міністра оборони України генерала армії України Кузьмука О.І. з пропозицією надати дозвіл на зняття з обліку та реалізацію ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» майна. Міністр оборони України розглянув дану пропозицію та видав розпорядження (директиву) від 03.12.2004 № 9553/3: 3 пропозицією згоден. Підготувати необхідні документи встановленим порядком." (а.с.81-84)
Отже, суд вважає, що Міністр оборони України надав дозвіл (згоду) на зняття з обліку та реалізацію спірного майна і доручив першому заступнику міністра оборони України керівнику апарату міністерства оборони України як уповноваженій та відповідальній за виконання особі підготувати необхідні документи встановленим порядком. Першим заступником міністра оборони України 03.12.2004 затверджено Перелік майна, що не входить до цілісного майнового комплексу Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський лісокомбінат і може бути джерелом погашення податкового боргу. Тобто, уповноваженою особою було виконано доручення міністра підготувати документи щодо зняття з обліку та реалізації майна у встановленому порядку.
Таким чином, відчуження майна здійснено за згодою наданою уповноваженим державним органом - Міністерством оборони України відповідно до вимог діючого на той час законодавства України.
При вирішенні даного спору заслуговують на увагу суду пояснення представника третьої особи Кабінету Міністрів України, з яких вбачається про відповідність спірного договору вимогам чинного на той час законодавства.
Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Оцінюючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що відчуження майна, в тому числі частини теплопункту загальною площею 162,5 м. кв., що знаходиться в АДРЕСА_2 здійснено ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» за згодою наданою уповноваженим державним органом - Міністерством оборони України відповідно до вимог діючого на той час законодавства України.
За змістом ст.ст. 317, 326 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.
Декретом Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» від 15.12.1992 № 8-92 (чинного на момент укладення спірного договору) розмежовано повноваження міністерств та Фонду державного майна України щодо управління майном підприємств, такі повноваження покладено виключно на міністерства. Тимчасовим Положенням про Фонд державного майна України, що затверджене постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 № 2558-ХІІ не передбачено право Фонду державного майна України та його регіональних відділень надавати згоду на відчуження майна державних підприємств, функції по управлінню майном яких надано відповідним міністерствам.
Пунктом 4 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, в редакції наказу Фонду державного майна України від 29.03.2004 № 604 (чинного на момент укладення спірного договору) визначено, що «Відчуження майна державного підприємства, його структурного підрозділу, функції управління яким в установленому порядку передані державним органам приватизації, здійснюється безпосередньо підприємством після отримання погодження державного органу приватизації, який здійснює функції управління цим підприємством». Тобто, на момент укладення спірного договору зазначене положення не встановлювало обов`язковість отримання погодження Фондом державного майна України (його регіональними відділеннями та представництвами у районах і містах) при відчуженні майна державних підприємств, функції управління яким в установленому порядку не передані державним органам приватизації.
З матеріалів справи вбачається, що згідно зі статутом Державного підприємства «Львівський лісокомбінат», затвердженого наказом Міністра оборони України від14.03.1996 № 59 та який був чинний на час укладання спірного правочину, це підприємство засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України. Майно підприємства є державною власністю і укріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо основних засобів та інших видів майна за згодою уповноваженого органу управління у випадках, передбачених законодавством України.
Судом встановлено, що реалізація майна у 2005 році була погоджена з Міністерством оборони України, який надав згоду Державному підприємству «Львівський лісокомбінат» на зняття з обліку та реалізацію активів, які не задіяні у виробничому процесі і не відносяться до цілісного майнового комплексу, що підтверджується розпорядженням Міністра оборони України від 03.12.2004 за №9553/з.
Суд не бере до уваги позицію прокурора, представника позивача на те, що Міністр оборони України своєю резолюцією погодився лише з пропозицією на умови підготувати встановленим порядком необхідні документи, однак не видав в подальшому наказ на реалізацію майна, що, на думку прокурора, свідчить про порушення процедури відчуження нерухомого майна, оскільки такі доводи повністю спростовуються матеріалами справи.
Крім того, судом враховано, що прокуратурою з наглядовими функціями в частині законності відчуження майна, починаючи з 2005 року проводились прокурорські перевірки стосовно законності відчуження майна, в тому числі належного МО України і ДП "Львівський лісокомбінат".
Статтею 317 ЦК України передбачено, що право розпорядження майном, належить власникові.
Частинами 2, 3 статті 326 ЦК України передбачено, що від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.
Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у васність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Отже, ініціювання та порядок реалізації Державним підприємством МОУ Львівській лісокомбінат» частини теплопункту № 20, загальною пощею 162,5 кв. м., що складає 27/100 ідеальних часток теплопункту, за адресою: АДРЕСА_2 , проведено у відповідності до вимог чинного законодавства на час укладання правочину.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Відповідно до статей 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Стороною позивача суду не доведено про існування підстав, передбачених ст. 203 ЦК України для визнання оскаржуваного договору купівлі-продажу недійсним, оспорюваний правочин вчинено за згодою Міністерства оборони України, тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Також судом враховано наступне.
При укладенні договору купівлі-продажу та його посвідченні в нотаріальному порядку, повноваження продавця були перевірені нотаріусом, про що зазначено в самому договорі, а тому відповідачка не знала та не могла знати про те, що продавець не отримав необхідний наказ МО.
Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Стаття 1 Додаткового протоколу до конвенції гарантує кожній фізичній або юридичній особі право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 у справі Стретч проти Об`єднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії зазначено, що є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон. Під час провадження у тій справі Уряд надав Суду заперечення, що нібито Заявник мав знати про неправомочність органу влади вносити у договір певні умови і що Заявник мав передбачити наслідки незаконності дій владного органу. Проте Європейський суд відхилив цей аргумент, відзначивши у пп. 36 41 свого рішення наступне: ураховуючи умови договору, який був укладений із заявником, Суд притримується того погляду, що дії органу влади можуть бути розцінені як такі, що перешкоджають законним очікуванням заявника згідно із договором та позбавляють його частково тих міркувань, на підставі яких було укладено договір.
Беручи до уваги вказані міркування, Суд вирішив, що у цій справі було непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, доходить висновку, що відбулося порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.
Отже, суд вважає, що позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа суб`єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладанні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів перевищили законні повноваження.
З врахуванням описаної позиції Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що уклавши спірний договір у нотаріальній формі та за результатами прилюдних торгів - аукціону, сумлінно виконавши покладені на покупця договором обов`язки щодо оплати, відповідач ОСОБА_2 не повиння нести будь-які негативні наслідки у зв`язку з недотриманням органом публічної влади процедури укладення договору купівлі-продажу державного майна. Адже, визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення її цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.
Тому покликання позивача на відсутність повноважень в ДП "Львівський військовий лісокомбінат" без відповідного наказу Міністра оборони, порушення встановленого законом порядку при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу, на переконання суду не може мати жодних юридичних наслідків для відповідача.
Крім того, визнання недійсним договору купівлі-продажу повністю позбавить ОСОБА_2 того, на що вона розраховувала при придбанні у 2005 році нерухомого майна, що беззаперечно свідчитиме про порушення національними органами положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину до задоволення не підлягають.
При цьому, представник відповідача ОСОБА_3 просив застосувати позовну давність під час розгляду справи. Оскільки суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому у задоволенні позовних вимог відмовляє саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

На підставі Конституції України, ст.ст.317, 326, 328, 655, та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в :
В задоволенні позову Заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через Сихівський районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Ю.Горбань