Справа № 473/961/17
РІШЕННЯ
іменем України
"06" липня 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання - Багрін І.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про визнання частково недійсним наказу, зміну формулювання причини звільнення, стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум, компенсації втрати частини доходів, компенсації моральної (немайнової) шкоди , -
В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з обумовленим позовом до відповідача Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі ДП «Миколаївський облавтодор»).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 01.03.2016 року вона була прийнята на роботу за сумісництвом до філії «Вознесенський райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» на посаду провідного економіста філії з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Проте, відповідач неодноразово порушував умови законодавства про працю, зокрема, в частині строків виплати заробітної плати, порядку нарахування та виплати компенсаційних виплат, що стало підставою для звернення позивача 05.01.2017 року з заявою про звільнення її з займаної посади відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Про своє звільнення позивач дізналася лише 01.03.2017 року, отримавши копію наказу № 2 К від 06.01.2017 року, в якому підставою звільнення було вказано п.4 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на положення ч.3 ст. 38 КЗпП України, що надають право працівнику розірвати трудовий договір у визначений ним строк, а також на відсутність підстав для звільнення за прогул, позивач просила визнати частково недійсним вищевказаний наказ в частині формулювання причини звільнення та змінити формулювання причини звільнення, вказавши такою підставою ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Також позивач вказувала на те, що при її звільненні відповідач не донарахував та не виплатив їй в повному обсязі заробітну плату за грудень 2016 року, січень 2017 року в загальному розмірі 2 962 грн. 55 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 52 грн. 38 коп. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 6 403 грн. 60 коп., які позивач просила стягнути з відповідача в повному обсязі.

Крім цього, ОСОБА_1 , вказувала на те, що незаконними діями відповідача їй була завдана моральна шкода, яка полягала в моральних стражданнях, яких вона зазнала через приниження її в очах керівництва та колег, а також необхідністю докладати додаткові зусилля для налагодження свого фінансового положення. Компенсацію моральної (немайнової) шкоди позивач оцінила в 5 000 грн. 00 коп.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали. Надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість , оскільки звільнення позивача за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України проведено з дотримання вимог діючого законодавства та останній були виплачені всі належні до виплати кошти.

Заслухавши показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які підтвердили обставини, наведені відповідачем у обґрунтування своїх заперечень, а також свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема, судом встановлено, що 01.03.2016 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу за сумісництвом до філії «Вознесенський райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» на посаду провідного економіста філії з посадовим окладом згідно штатного розпису, відповідно до наказу (розпорядження) за № 3-к від 01.03.2016 року (а.с.15).

Згідно трудового договору за № 118, укладеного між сторонами 01.03.2016 року на невизначений строк, на позивача був покладений обов`язок виконувати роботу провідного економіста філії без підлягання внутрішньому трудовому розпорядку. Місцем роботи працівника визначено філію «Вознесенський райавтодор» (а.с.13-14).

05.01.2017 року позивач подала заяву про своє звільнення за власним бажанням, оскільки відповідач не виконував законодавство про працю, зокрема, в частині своєчасної та в повному обсязі виплати заробітної плати. Днем звільнення зазначила 05.01.2017 року (а.с.12).

Факт отримання вищевказаної заяви відповідач не заперечував.

Так, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

В разі порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору за вимогою працівника також підлягає достроково розірванню строковий трудовий договір (ст. 39 КЗпП України).

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами, у філії «Вознесенський райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» дійсно мала місце несвоєчасна виплати заробітної плати працівникам, в тому числі позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами перевірки додержання суб`єктом господарювання законодавства про працю, проведеної Управлінням держпраці у Миколаївській області (а.с. 21, 89-95).

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, 05.01.2017 року позивач мала право вимагати розірвання трудового договору за власною ініціативою у визначений нею строк. Отже, враховуючи те, що після подачі вказаної заяви позивач не продовжила роботу і не відкликала подану заяву, відповідач зобов`язаний був оформити розірвання трудового договору з ОСОБА_1 у строк, який вона просила, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

При цьому, посилання представника відповідача на неможливість застосування вищевказаних положень , оскільки позивач у заяві посилалася на ст. 39 КЗпП України, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки останньою, як на підставу розірвання трудового договору за власною ініціативою чітко вказано порушення роботодавцем законодавства про працю, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Разом з тим, як ст. 39 КЗпП України, так і ст. 38 цього кодексу (ч.3) містять ідентичні підстави для розірвання трудового договору за ініціативою працівника, лише з тією різницею, що стосується в першому випадку, строкового трудового договору, в другому трудового договору, що укладений на невизначений сторонами строк. Позивач не є фахівцем в галузі права, тому зазначена помилка не впливає на суть обумовленого питання.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, наказом начальника філії «Вознесенський райавтодор» за № 20 -к від 06.01.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Копію вказаного наказу позивач отримала в березні 2017 року.

Так, відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

В цьому випадку розірвання трудового договору може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ст. 43 КЗПП України). Також власником або уповноваженим ним органом мають бути дотримані правила та порядок застосування дисциплінарних стягнень, що передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як встановлено в судовому засіданні позивач була звільнена за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. При цьому в наказі про звільнення не зазначено дату коли був здійснений прогул, час та докази, що підтверджують його.

Разом з тим, підставою для застосування такого заходу дисциплінарного впливу, як звільнення, зазначено протокол засідання профспілкової організації за № 1 від 05.01.2017 року.

Згідно даного протоколу було погоджено звільнення позивача з займаної посади через недбале ставлення до своїх функціональних обов`язків. Доказів, що роботодавець звертався до профспілкової організації з обґрунтованим письмовим поданням про звільнення ОСОБА_1 та з якої підстави, матеріали справи не містять. Також відсутні докази, що позивач запрошувалася на засідання профспілкового органу та надала свою письмову згоду на його проведення за її відсутності.

14.06.2017 року відбулося засідання профспілкової організації та трудового колективу філії «Вознесенський райавтодор», яке було оформлено протоколом № 3 (за відсутності позивача). За змістом протоколу підставою його проведення послугувало звернення начальника філії щодо внесення змін до протоколу зборів № 1 від 06.01.2017 року щодо підстав звільнення ОСОБА_1 .

Проте, й за цих обставин вважати, що при звільненні були дотримані вимоги ст. 43 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не можна.

Як зазначалося вище позивач ОСОБА_1 працювала у відповідача за сумісництвом.

Порядок та умови сумiсництва визначенi постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 03.04.1993 року за № 245 «Про роботу за сумiсництвом працiвникiв державних пiдприємств, установ i органiзацiй» та Положенням про умови роботи за сумiсництвом працiвникiв державних підприємств, установ i органiзацiй, затвердженим наказом Мiнпрацi, Мiн`юсту i Мiнфiну України вiд 28.06.1993 року за № 43.

Вiдповiдно до п. 1 вищевказаного Положення сумісництвом вважається виконання працiвником, крiм своєї основної, iншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вiльний вiд основної роботи час на тому самому або iншому пiдприємствi, в установi, органiзацiї або в громадянина.

Згідно матеріалів справи вбачається, що пiд час прийняття на роботу ОСОБА_1 та оформлення з нею трудових вiдносин обидвi сторони (власник або уповноважений ним орган та працiвник) визначили режим роботи за сумiсництвом та порядок оплати праці.

Зокрема, згідно трудового договору, укладеного між сторонами, останні визначили, що на ОСОБА_1 правила внутрішнього трудового розпорядку, якими регламентовано організацію праці на підприємстві, зокрема режим робочого часу та часу відпочинку, не розповсюджуються.

Отже, за таких обставин, враховуючи поняття прогулу, наведене в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розірвавши трудовий договір з позивачем за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідач порушив порядок застосування до працівника вказаного виду дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Згідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як роз`яснено у п. 9 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Разом з тим, доказування розміру моральної шкоди повинно здійснюватися на загальних правилах ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України.

Таким чином, враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що позивач зазнала моральних страждань внаслідок її незаконного звільнення, та, виходячи з ступеня їх доведеності, компенсацію моральної (немайнової) шкоди слід стягнути розмірі 500 грн. 00 коп.

Проте, не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_8 щодо стягнення з ДП «Миколаївський облавтодор» заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум, компенсації втрати частини доходів, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, між сторонами виник спір щодо кількості фактично відпрацьованого часу позивачем у грудні 2016 року, січні 2017 року, що в свою чергу впливає на розмір коштів, які належать до виплати позивачу.

Вiдповiдно до ст. 102-1 КЗпП України працiвники, якi працюють за сумiсництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

При цьому, фактично виконаною роботою слід вважати роботу, виконання якої відображено у відрядному наряді, або роботу, виконання якої зафіксовано в табелі обліку робочого часу .

Останній є первинним документом, який ведеться на підприємстві на підтвердження обліку використання робочого часу працівників, а також для контролю над дотриманням установленого режиму роботи, розрахунків із працівниками по заробітній платі та отримання інформації про відпрацьований час.

Облік часу роботи за сумісництвом, враховуючи її виконання у вільний від основної роботи час, підлягає окремому документуванню.

З матеріалів справи, зокрема табеля обліку робочого часу за грудень 2016 року вбачається, що позивачем відпрацьовано 16 год., в січні 2017 року - 0,5 год.

Доказів фактичного виконання позивачем роботи за сумісництвом на підприємстві відповідача більше ніж зазначено в табелі обліку робочого час матеріали не містять.

Не надала таких доказів й позивач. Між тим кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Не є такими доказами, в розумінні ч.2 ст. 59 ЦПК України, показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які надали пояснення, що мають узагальнюючий характер без зазначення чітко визначеного проміжку часу та обсягу виконаної позивачем роботи протягом спірного періоду.

Крім того, не може бути прийнятий як належний доказ наведених позивачем обставин скріншот змісту флешнакопичувача, оскільки останній не є відображенням достовірних відомостей щодо особи користувача та обсягу дій, які були вчинені протягом певного проміжку часу.

Не вбачається також факт виконаної роботи ОСОБА_1 понад час, вказаний в табелі обліку робочого часу, з довідки за № 1735/4 від 14.06.2017 року, виданої Вознесенським об`єднаним районним військовим комісаріатом.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем обліку фактично виконаної роботи позивач не надала.

В зв`язку з наведеним посилання останньої на п.2 постанови Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 03.04.1993 року за № 245 «Про роботу за сумiсництвом працiвникiв державних пiдприємств, установ i органiзацiй» в обґрунтування своїх вимог не заслуговує на увагу, оскільки містить нормативне врегулювання максимальної тривалості робочого часу для сумісників, тоді як рішення суду на припущеннях ґрунтуватися не може.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем було здійснено в повному обсязі розрахунок всіх належних позивачу сум при звільненні, відповідно до встановленого обсягу виконаних робіт, відсутні підстави для нарахування додаткових коштів.

Також не підлягають стягненню кошти в розмірі 930 грн. 00 коп., що становлять надбавку за вислугу років за період березень червень 2016 року. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи в січні листопаді 2016 року була відсутня фінансова можливість для здійснення відповідних виплат, а також відсутній відповідний розрахунковий фонд. Разом тим, згідно додатку № 11 до Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Миколаївський облавтодор» на 2015 2016 роки обумовлена виплата проводиться поквартально в межах фінансових можливостей філії (а.с. 17, 149).

Відповідно до положень ст.ст.79,88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові втрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що позивач понесла судові витрати, пов`язані з сплатою судового збору, виходячи з вимог майнового та немайнового характеру, в загальному розмірі 1 920 грн. 00 коп., а також витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. 00 коп.

Отже, з відповідача на користь позивача належать до стягнення судові витрати в розмірі 2 537 грн. 34 коп. (оскільки позивачем заявлено фактично три вимоги, з яких одна немайнова вимога (щодо наказу) була задоволена повністю, друга вимога (щодо стягнення компенсації моральної (немайнової) шкоди - частково в розмірі 10 %, в задоволенні третьої вимоги (стягнення коштів) було відмовлено, розмір судового збору, який підлягає поверненню становить: 704 грн. ((640 + (640 х 10%)), тоді як витрати на правову допомогу 1 833 грн. 34 коп. ((5 000 / 3 + (5 000/3 х 10%))).

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212 -215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про визнання частково недійсним наказу, зміну формулювання причини звільнення задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ начальника філії «Вознесенський райавтодор» за № 20 -к від 06.01.2017 року про звільнення ОСОБА_1 в частині формулювання причини звільнення з посади провідного економіста за сумісництвом на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади провідного економіста за сумісництвом філії «Вознесенський райавтодор» Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" з п.4 ст. 40 КЗпП України на ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення компенсації моральної (немайнової) шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної (немайнової) шкоди в розмірі 500 (п`ятсот) грн. 00 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум, компенсації втрати частини доходів відмовити.
Стягнути з Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2 537 (дві тисячі п`ятсот тридцять сім) грн. 34 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В.Лузан