АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7714/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись до суду з даним позовом ставив питання про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1, яка належить йому на праві приватної власності, шляхом примусового виселення відповідача та зняття його з реєстрації за вказаною адресою. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири. Відповідач є його братом, зареєстрований та проживає без згоди позивача у вказаній квартирі. Відповідач перешкоджає у користуванні та володінні квартирою, зловживає спиртними напоями, не сплачує квартплату та комунальні послуги. Враховуючи те, що позивач не має можливості належним чином здійснювати своє право власності та користування квартирою у зв'язку із реєстрацією в ній відповідача, а тому для захисту свого порушеного права він звернувся до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5.

У частині позовних вимог про зняття ОСОБА_5 з реєстраційного обліку - відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення було відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішення суду відповідач подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та постановлення нового про відмову у задоволенні позову. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначаючи, також, що позивач, скориставшись похилим віком матері, її станом здоров'я і тяжкими обставинами, примусив її до укладання завідомо несправедливого для неї договору дарування. У квартирі позивач фактично не проживає з моменту отримання дару, натомість він з матір'ю продовжують вдвох користуватись житловим приміщенням та утримувати його. Тому вважав висновки суду передчасними, а заочний розгляд справи став перешкодою до повного та всебічного з'ясування усіх обставин справи, необхідних для ухвалення судом дійсно справедливого судового рішення.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Відповідач та представник відповідача підтримали подану апеляційну скаргу, просили суд її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири від 22.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО СибігаС.Є., що був укладений між ОСОБА_3 та його матірю ОСОБА_8

У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 з 12.09.2016 року, ОСОБА_9 дружина з 12.09.2016 року, ОСОБА_10 син з 12.09.2016 року, ОСОБА_11 син з 15.07.2016 року, ОСОБА_8 мати з 20.04.1976 року та ОСОБА_5 брат з 28.08.1998 року, згідно довідки форми № 3 від 26.09.2016 року за №19 ЖБК «Наука».

Суд першої інстанції оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, як власника квартири, а також його небажання того, щоб відповідач був зареєстрованим у квартирі з урахуванням того, що він не є членом сімї власника квартири, не несе витрат на житлово-комунальні послуги - дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою шляхом виселення відповідача. Крім того, судом вказувалося, що зняття з реєстраційного обліку є наслідком виселення у відповідності до положень ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому на думку суду відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду.

Зазначеним вимогам постановлене судове рішення не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, при зверненні до суду позивач обгрунтовував свої вимоги положеннями ст.ст. 64, 65 ЖК України зазначаючи про ненадання ним згоди на проживання відповідача в квартирі, яка належить йому на праві власності з підстав зловживання відповідачем спиртними напоями, псуванням житлового приміщення несплаті комунальних послуг. При цьому вказуючи на необхідність задоволення вимог з підстав визначених ст. ст. 383, 386, 391, 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За статтею 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У той час як вбачається із наданих відповідачем до матеріалів справи документів відповідач ОСОБА_5 починаючи з 1998 року проживав в спірній квартирі як член сім'ї власника квартири - ОСОБА_8 ( своєї матері). І після відчуження нею спірної квартири на користь іншого сина ( позивача по справі) продовжує проживати в даній квартирі як член її сім'ї ( колишнього власника). Іншого житла немає. Характеризується позитивно, працює, спиртними напоями не зловживає ( а.с. 78 - 90).

Вказане свідчить про те, що будучи членом сім'ї колишнього власника ( матері) відповідач набув сервітутного права користування цим житлом за фактом набуття статусу члена його сім'ї. Цей сервітут виникає на житло, яке є власністю певної фізичної особи. Право членів сім'ї власника житла на користування ним є особистим сервітутом, який встановлюється фактом визнання певних осіб членами сім'ї власника. Матеріали справи не містять у собі доказів на підтвердження того, що мати відповідача, яка була власником спірної квартири до 2015 року не визнавала за своїм сином ( відповідачем по справі) право користування квартирою.

У відповідності до положень ст. 405 ЦК України, перехід права власності на житло до іншої особи не припиняє прав членів сім'ї колишнього власника житла на користування ним.

За таких обставин, припинення права користування відповідачем спірним житлом не може бути здійснено за положеннями ст. 64, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України так як ці норми на правовідносини, які виникли між сторонами не поширюються ( правова позиція Верховного Суду України у справі № 6 -2931 цс 16 від 15.05.2017 року).

Право відповідача на користування чужим майном ( квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦПК України. Однак, такі вимоги позивачем не заявлялися, а відтак і не могли бути предметом судового розгляду, що унеможливлює здійснення перевірки апеляційним судом законності та обгрунтованості судового рішення в частині щодо усунення перешкод у користуванні квартирою з підстав визначених ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Так як відповідно до положень ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України про відмову позивачу у задоволенні заявлених вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року скасувати та постановити нове, за яким;

ОСОБА_3 відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: