АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Мирошниченко О.В.
№22-ц/796/7983/2017 Доповідач Кравець В.А.
Справа №752/3670/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача 44 614,21 грн. та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалася на те, що відповідач не виконує ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20.01.2009 року про визнання мирової угоди в частині виплати їй прибутку від діяльності СПД - фізичної особи ОСОБА_2 щомісячно, до 10 числа поточного місяця за попередній місяць, починаючи з вересня 2009 року у розмірі 900 грн. на місяць.

Крім того, оскільки ухвала суду про затвердження мирової угоди є судовим рішенням, то за її невиконання відповідач у межах строку позовної давності має сплатити їй грошові кошти у порядку ст. 625 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що судом не враховано, що вона не має можливості надати докази невиплати з боку ОСОБА_2 щомісячної виплати прибутку від підприємницької діяльності іншим шляхом, ніж стверджувати про не оплату зазначених коштів.

В затвердженій мировій угоді не вказано, що щомісячна виплата позивачу прибутку від підприємницької діяльності повинна відбуватись шляхом зарахування на конкретний розрахунковий, депозитний, поточний або інший рахунок тощо. Отже надати певну довідку про рух коштів по рахунку є неможливим.

Надати суду першої інстанції довідки із 186 банків (інформація із офіційного сайту НБУ про кількість банків, які мають дійсну ліцензію на здійснення банківської діяльності в Україні) про відсутність здійснення перерахунку коштів на її ім'я від відповідача є довготривалим і не доцільним питанням, зважаючи на те, що у разі виконання ОСОБА_2 умов мирової угоди в зазначеній частині він повинен був зазначити про це та надати відповідне підтвердження перерахування або надання їй щомісячно 900 грн.

Крім того, факт не оплати щомісячної виплати не може бути підтверджений поясненнями сторін, третіх осіб, їхніх представників, показами свідків, висновками експертів.

Зазначила, що сам відповідач або його представник з цього приводу не висловились та не спростували факт не виконання мирової угоди.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з його безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Киева від 20.01.2009 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, за умовами якої, окрім іншого, відповідач ОСОБА_2 сплачує ОСОБА_1 прибуток від діяльності суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 щомісячно, до 10 числа поточного місяця за попередній місяць, починаючи з вересня 2009 року у розмірі 900 грн. на місяць. Вказана ухвала суду набрала законної сили 26.01.2010 року, що вбачається з копії самої ухвали.

Проте, відповідач, як стверджує ОСОБА_1, добровільно не виконує умову мирової угоди в цій частині та не сплачує їй кошти.

Відповідно до статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону (в редакції від 21 квітня 1999 року) було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону виключено.

Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди (20 січня 2009 року) зазначена мирова угода не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Системний аналіз зазначених норм показав, що у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-274цс15 та від 11.11.2015 року у справі № 6-342цс15.

Проте, ОСОБА_1 звернулася з позовом про стягнення заборгованості, а не з позовом про спонукання до виконання ухвали про затвердження мирової угоди.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 11 ЦПК України установлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 58 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд вірно виходив з відсутності правових підстав до його задоволення, оскільки позивач має право звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. Проте, посилання суду на недоведеність позовних вимог відповідно до ст.. 57,60 ЦПК України не є порушенням процесуального права, оскільки не призвело до постановлення незаконного рішення.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді