Провадження № 2/127/4286/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

09 жовтня 2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Гриневича В.С.,

при секретарі: Марценюк А.М.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника Служби у справах дітей: Бойко П.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, за участю: Служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, за участю: Служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 19.09.2009р. по 07.06.2012р. ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, донька останніх - ОСОБА_5 залишилася проживати разом із позивачем та повністю перебуває на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Виїзд дитини за кордон зумовлений тим, що остання часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості. Однак для виїзду дитини за кордон необхідно мати дозвіл батька, який щодо вирішення даного питання ухиляється, в силу чого позивач змушена звернутися до суду та просить надати їй дозвіл на виїзд ОСОБА_5 за кордон без дозволу (згоди) і супроводу батька дитини - ОСОБА_4, протягом одного року з моменту набрання рішенням суду законної сили, у країни шенгенської угоди, держави Ізраїль, Канади, Сполучених Штатів Америки та Туреччини у супроводі матері - ОСОБА_1

Разом з тим, в судовому засіданні 19.09.2017р. позивачем було збільшено позовні вимоги відповідно до яких остання просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу (згоди) і супроводу батька дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, протягом одного року з часу набрання рішенням законної сили, у країни шенгенської угоди, держави Ізраїль, Канади, Сполучених Штатів Америки, Російської Федерації та Туреччини у супроводі матері - ОСОБА_1. (а.с. 63)

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням заяви про їх збільшення підтримали в повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечували.

Відповідач в судові засідання призначені на 27.07.2017р., 19.09.2017р. та 09.10.2017р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином. Конверти з повістками про виклик в судові засідання які надсилалися відповідачу за адресою вказаною позивачем у позовній заяві (АДРЕСА_2) та на зареєстроване місце проживання останнього (АДРЕСА_1) в кожному випадку повернулися на адресу суду з відмітками відділення поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 28-29, 32-33, 41-42, 43-44, 67-68, 69-70), що розцінюється судом, як належне повідомлення особи про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Таким чином, з урахуванням приписів статей 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи.

Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судовому засіданні просила суд прийняти рішення в інтересах дитини.

Заслухавши пояснення позивача, її представника та представника Служби у справах дітей Вінницької міської ради, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

ОСОБА_4 та ОСОБА_10 19 вересня 2009 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1, виданим 19 вересня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (а.с. 7)

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 являються батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим повторно 28 грудня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. (а.с. 8)

Отже, ОСОБА_5, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 на даний час є малолітньою особою, вік якої становить - 6 років.

Як вбачається з рішення Вінницького міського суду Вінницької області №212/620/2012 від 07.06.2012 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. (а.с. 9)

Згідно з розрахунком заборгованості виданого Державним виконавцем Центрального ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_7, у ОСОБА_4 за період з 10.04.2015р. по 31.05.2017р. існує заборгованість по виконавчому провадженню №36165080 зі сплати аліментів, сума якої становить 36337,08 грн.

Як пояснила позивач в судовому засіданні, на даний час заборгованість по аліментах відповідачем не погашена, а навпаки зростає.

Наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини підтверджує твердження позивача про те, що ОСОБА_4 (батько ОСОБА_5 приймає належну участь у матеріальному забезпеченні дитини.

Як вбачається з консультаційних висновків оториноларинголога від 04.03.2016р., 15.04.2016р., 19.02.2016р., ОСОБА_5 має діагноз: аденоїдні вегетації II ст., хронічний тонзиліт, гіпертрофія піднебінних мигдаликів II - III cт. (а.с. 15,16,17)

Разом з тим, як вбачається з рішення Вінницького міського суду Вінницької області №127/18267/15-ц від 08 грудня 2015 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без хгоди батька та виготовлення проїзних документів задоволено частково та надано дозвіл малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за кордон до Канади, держави Ізраїль, Республіки Польщі та Федеративної Республіки Німеччини у супроводі матері ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4, протягом одного року з дня набрання рішенням суду законної сили. (а.с. 11 - 13)

Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною третьою статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до частини першої статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини.

Разом з тим, частиною четвертою статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Наявності таких випадків в судовому засіданні не встановлено, однак як пояснила позивач та її представник в судовому засіданні відсутність дозволу на тимчасовий виїзд за межі України без згоди батька створює ОСОБА_5 перешкоди для реалізації свого права на розширення світогляду, духовний та інтелектуальний розвиток, а також оздоровлення дитини.

В той же час, в судовому засіданні позивач пояснила, що в Сполучених Штатах Америки, Російській Федерації та в інших країнах Європи проживають їх близькі родичі, зокрема: рідна тітка позивача та двоюрідна сестра, а тому вони разом із донькою мають бажання відвідати рідних, для чого необхідний дозвіл батька дитини для виїзду останньої за кордон.

В підтвердження вищевказаного, позивачем в судовому засіданні надано ряд документів з яких вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_5 дійсно мають родичів, які проживають за кордоном, зокрема: у Сполучених Штатах Америки. (а.с. 45-62)

Відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

За приписами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З урахуванням вищевикладеного з метою захисту прав та інтересів дитини, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, оскільки надання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на виїзд за кордон без дозволу (згоди) і супроводу батька дитини - ОСОБА_4 носить тимчасовий характер та буде відповідати інтересам дитини, при цьому в жодному разі не порушує права відповідача на участь у вихованні дитини.

Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 640,00 грн. витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 10, 11, 57- 60, 88, 212 - 215, 218, 224-226 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу (згоди) і супроводу батька дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, протягом одного року з часу набрання рішенням законної сили, у країни шенгенської угоди, держави Ізраїль, Канади, Сполучених Штатів Америки, Російської Федерації та Туреччини у супроводі матері - ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 640 грн. (шістсот сорок) витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не Були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: