АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7950/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Малинников О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: представника відповідача Белінського В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 травня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк» Фінанси та кредит», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_6 про визнання поруки припиненою.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись в жовтні 2016 року до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовував свої вимоги тим, що між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», ним та третьою особою ОСОБА_6 укладено договір поруки від 24.11.2006 року з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором укладеним між ОСОБА_6 та банком. За умовами кредитного договору банк надав третій особі у позику 104 700 доларів США з оплатою процентної ставки в розмірі 11,6% річних. Третя особа зобов'язувалася повністю до 23.11.2021 року повернути кошти. Між тим, 28.02.2014 року відповідачем були укладені додаткові угоди з позичальником, у яких без його, позивача згоди були внесені зміни до умов договору до договору поруки, якою такі умови не були передбачені, а отже був збільшений обсяг відповідальності поручителя без його згоди. Відтак позивач просив в силу вимог на ч. 1 ст. 559 ЦК України визнати припиненою поруку за договором поруки №07-06-П/19 від 24.11.2006 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3 травня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду представник позивача подав апеляційну скаргу де ставив питання про його скасування та ухвалення нового щодо задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні яке проходило 14.09.2017 року підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити. Будучи повідомленим про розгляд справи 12.10.2017 року представник позивача не з'явився, поважність причин своєї неявки суду не повідомив ( а.с. 96).

Представник відповідача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_6 будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, у судове засідання не з'явився, поважність причин своєї неявки суду не повідомив ( а.с. 113).

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача та третьої особи у відсутності до вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що 24.11.2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір згідно із яким банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах, викладених у договорі 104700 доларів США.

24.11.2006 року укладено договір поруки №07-06-П/19 від 24.11.2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4 поручителем та ОСОБА_6 боржником.

Згідно договору поруки від №07-06-П/19 від 24.11.2006 року поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за виконання боржником зобов'язань, виконання кредитного договору №07-06- И/19 від 24.11.2006 року, укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6

28.02.2014 року банк уклав з третьою особою ( ОСОБА_6.) додаткову угоду № 3 до кредитного договору, якою відстрочив виконання з погашення основного боргу з 28.02.2014 року до 10.02.2019 року.

Між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки 28.02.2014 року, з якою сторони ознайомлені та особисто поставили свої підписи про її укладання. Банком було погоджено з поручителем збільшення відповідальності боржника перед банком, зокрема в п.1.1 додаткової угоди № 1 до договору поруки позивач та відповідач погодили сплату процентів за користування кредитними коштами в розмірі 3% річних за період з 28 лютого 2014 року по 27 лютого 2017 року та в розмірі 11,6% річних за період з 28 лютого 2017 року по 27 лютого 2029 року.

Звертаючись до суду з позовом про припинення договору поруки №07-06- П/19 від 24.11.2006 року, позивач посилаючись на ч. 1 ст. 559 ЦК України, просив визнати припиненою поруку, оскільки банком порушені умови зазначеного договору внаслідок збільшення відповідальності поручителя внесенням змін без його згоди до основного зобов'язання, а саме збільшення розміру плати за кредит відстрочення виконання, що призвело до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування грошовими коштами; підвищення розміру відсотків, встановлення (збільшення розміру) неустойки, зміна способу і форми майнового обтяження, умов відповідальності.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що викладені позивачем та його представником доводи щодо збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання не знайшли підтвердження в ході розгляду справи. А посилання позивача про те, що зміна забезпеченого зобов'язання мала місце за відсутності згоди поручителя на таку зміну, а також, призвели збільшення обсягу відповідальності поручителя недоведені належними та допустимими доказами.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач вказував на те, що судом першої інстанції було проігноровано, встановлення відповідачем щомісячної комісії за користування кредитним ресурсами у сумі 740,23 гривень, згідно п.1.4.1 додаткової угоди №3 до кредитного договору, яку уклав з третьою особою (позичальником), але не погодив це ніяким чином з позивачем (поручителем). Незважаючи на те, що згідно з п.4.4 договору поруки внесення змін і доповнень у кредитний договір внаслідок якого збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без узгодження з поручителем. Зазначені дії відповідача призвели до збільшення обсягу відповідальності позивача на суму 133 981, 63 гривень. Відтак, вважав, що суд не врахувавши вимоги п.4.4 договору поруки, п.1.3, 1.4.1 додаткової угоди №3 до кредитного договору безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Проте погодитися з такими доводами апеляційної скарги не можна, так як відповідальність поручителя з неустойкою за несвоєчасну сплату комісійної винагороди у п.п 4.7 тп 4.8 кредитного договору на момент його підписання становила 1004, 60 гривень. Натомість у п.п. 1.4.1 та 1.4 Додаткової угоди №3 до кредитного договору встановлено строки сплати за комісією та визначено комісію в розмірі 740,23 гривни замість суми 1004, 60 гривень встановлених у кредитному договорі, що погоджено з позивачем у договорі поруки. Тобто є фактичним зменшенням, а не збільшенням відповідальності.

Також доводами апеляційної скарги було те, що суд першої інстанції не врахував, що уклавши додаткову угоду № 3 відповідач збільшив обсяг відповідальності позивача за відсотками на суму 12119,17 доларів США. Так як п. 3.2 кредитного договору було встановлено строк повернення коштів з 24.11.2006 року по 23.11.2021 року. В п.1.3 додаткової угоди № 3 строк повернення тіла кредиту було встановлено до 27.02.2029 року.

Колегія суддів вважає що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на матеріалах справи. 28.02.2014 року була укладена додаткова угода № 3 до кредитного договору, між банком та позичальником внаслідок чого збільшився період на який нараховуються відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 3% річних за період з 28.02.2014 по 27.02.2017, та в розмірі 11,6% річних за період з 28.02.2014 рік по 10.02.2019 рік.

Відтак суд правомірно при розгляді справи вказував на те, що з урахуванням додаткової угоди № 3 від 28.02.2014 року до кредитного договору сума основного зобов'язання залишилися без змін, зміна вплинула лише на розмір відсотків за користування кредитом. При цьому укладена між банком та поручителем додаткова угода № 1 до договору поруки, зокрема в п. 1. 1 свідчить про те, що поручитель погодив сплату процентів за користування кредитними коштами в розмірі 3% річних по 27 лютого 2017 року та в розмірі 11,6% річних за період з 28 лютого 2017 року по 27 лютого 2029 року.

Враховуючи, що у ході розгляду справи не було встановлено обставин щодо збільшення відповідальності позивача як поручителя внаслідок доповнень укладених до договору зміни основного зобов'язання, то і підстав для припинення поруки згідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України немає.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківськогорайонного суду м. Києва від 3 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: