АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів : Бутенко С.Б., Панченка О.О.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третіх осіб: приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор" про визнання недійсними довіреності на представлення інтересів та договору купівлі-продажу квартири,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпня 2013 року ОСОБА_3звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4, приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, третя особа: приватне підприємство Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» про визнання недійсною довіреності на представлення інтересів, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Посилався на те, що його батько ОСОБА_6 помер 07 листопада 2011 року. Під час оформлення спадкових прав він зясував, що квартира АДРЕСА_1, в якій проживав та власником якої був його батько вже належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2011 року. Від імені продавця на підставі довіреності виступила матір відповідача ОСОБА_7 Позивач вважає, що через свою хворобу його батько ОСОБА_6 не міг усвідомлювати свої дії під час підписання довіреності на розпорядження майном.

Крім того продавши квартиру своєму сину ОСОБА_7 фактично уклала договір купівлі-продажу в своїх інтересах та в інтересах своєї сімї, тому такий правочин є укладеним внаслідок зловмисної домовленості представника одної сторони з іншою стороною, що є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Просив визнати недійсною довіреність видану ОСОБА_6 на імя ОСОБА_7, посвідчену нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений 15 квітня 20111 року приватним нотаріусомПолтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третіх осіб: приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», про визнання недійсними довіреності на представлення інтересів та договору купівлі - продажу квартири задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу від 15 квітня 2011 року квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5

В іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 114,70 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вважає, що рішення незаконне, ухвалене на недопустимих та неналежних доказах.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду залити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_2, належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 січня 2000 року.

Позивач ОСОБА_3 є сином померлого ОСОБА_6 від першого шлюбу.

01 жовтня 2010 року ОСОБА_6 видав довіреність на імя ОСОБА_7 Дана довіреність була посвідчена нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 Згідно довіреності ОСОБА_7 отримала право діючи від імені довірителя бути його представником в різних установах та організаціях з питань управління та розпорядження всім майном довірителя, в тому числі з правом розпорядження майном, купувати, продавати за ціну та на умовах за її розсудом і інше.

Відповідно до ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ст.238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

15 квітня 2011 року ОСОБА_7 користуючись виданою на її ім'я довіреністю уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. При цьому покупцем даної квартири виступив її рідний син ОСОБА_2

Укладаючи договір купівлі-продажу ОСОБА_7 та ОСОБА_2 не повідомили нотаріуса про те, що грошові кошти за квартиру не будуть отримуватись. Навпаки, в п. 3 договору зазначили, що гроші в сумі 169 900 гривень передані покупцем продавцю до підписання договору та підписанням цього договору підтвердили факт повного розрахунку за нерухоме майно.

Як вбачається із довіреності від 01 жовтня 2010 року, ОСОБА_7 мала право продати майно ОСОБА_6 за ціну та на умовах за її розсудом. Тобто, відчуження майна повинно було відбуватись за умови отримання взамін грошових коштів. Ціною договору купівлі-продажу визначено грошову суму в розмірі 169 900 грн.

Крім цього, відповідно до аудіозапису судового засідання від 11 вересня 2014 року, в судому засіданні ОСОБА_2 зазначив, що він допомагав ОСОБА_6 під час його перебування в лікарні та при вирішенні різних питань, в тому числі матеріального характеру в рахунок чого було прийнято рішення укласти договір-купівлі продажу квартири. Крім цього відповідач зазначив, що сплатив частину коштів, а саме за оформлення договору купівлі-продажу.

Той факт, що відповідач у суді давав пояснення, що сплатив лише частину коштів за квартиру сам відповідач не заперечував при розгляді справи в суді апеляційної інстанції пояснюючи, що він надавав допомогу ОСОБА_6

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, щоСтегній В.В. діяла свідомо всупереч інтересам довірителя та бажала настання таких наслідків, а ОСОБА_2 зазначаючи в договорі, що грошові кошти за придбану квартиру сплачені ним до підписання договору, діяв свідомо за домовленістю зі своєю матірю і несплата коштів за квартиру була несприятливим наслідком для довірителя.

Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_7, яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_6, з іншою особою її сином ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу належної ОСОБА_6 квартири, оскільки про це свідчить те, що договір укладався близьким родичем, а кошти за договором передані не були.

Згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Як вбачається з п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Аналізуючи положення ст.ст. 232, 237, 238 ЦК України можна зробити висновок, що представник, вчиняючи правочин, не виражає власну волю. Його завдання полягає в тому, щоб реалізувати волю особи, яку він представляє. Словосполучення «зловмисна домовленість», що використовується в ст. 232 ЦК України, слід трактувати як навмисні дії представника, тобто він усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання. Іншими словами, необхідна наявність навмисної змови представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення внаслідок цього несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої змови яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи він був укладений з метою завдати збитків довірителю.

Тобто при вирішенні даної категорії справ необхідно встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Враховуючим викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, посвідчений 15 квітня 2011 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, оскільки наявна зловмисна домовленість сторін правочину - ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець).

Доводи наведені в апеляційній скарзі стосовно того, що судом неправильно встановлено, що позивач спілкувався з батьком та перевозив його до свого місця проживання тоді як насправді ОСОБА_3 не повідом нікого, що забрав батька, тобто фактично його викрав тому близькі змушені були звернутися до правоохоронних органів, та саме після таких дій ОСОБА_6 видав довіреність на ОСОБА_7 не є підставою для скасування рішення суду, так як не стосуються питання укладення договору купівлі-продажу та не спростовує факту зловмисної домовленості між ОСОБА_7 та ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_2 на те, що він при розгляді справи судом першої інстанції не зазначав, що не сплачував кошти за договором купівлі-продажу є безпідставними, оскільки спростовуються аудіо записом судового засіданні від 11 вересня 2014 року, відповідно до якого, як вже зазначалося, в судому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що він допомагав ОСОБА_6 під час його перебування в лікарні та при вирішенні різних питань, в тому числі матеріального характеру в рахунок чого було прийнято рішення укласти договір-купівлі продажу квартири. Крім цього відповідач зазначив, що сплатив частину коштів, а саме за оформлення договору купівлі-продажу.

Необґрунтованими є доводи наведені в апеляційній скарзі, що ОСОБА_6 віддавав звіт своїм діям, знав про укладення договору купівлі-продажу і погодив таку угоду та даний договір за життя не оскаржував, оскільки ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що ОСОБА_6 знав про укладення даного договору та він укладався в його інтересах.

Посилання ОСОБА_2 на те, що позивач дізнався про укладення договору купівлі-продажу при оформленні спадщини після смерті батька проте не ставив його під сумнів за життя ОСОБА_7 не є підставою для скасування рішення суду оскільки дана обставина не позбавляє ОСОБА_3 права на звернення до суду і захисту своїх прав, оскільки строк позовної давності не пропущений.

Доводи наведені в апеляційній скарзі стосовно того, що суд не мотивував визнання договору купівлі-продажу недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України є безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Даним правом і скористався ОСОБА_6 при подачі позову.

Як вже зазначалося, згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Безпідставними є посилання ОСОБА_2 на те, що в п. 9 договору купівлі-продажу зазначено, що «при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані нами», так як сам договір не може бути доказом того, що сторони дотрималися даного пункту, оскільки він є предметом оскарження з підстав зловмисної домовленості осіб між якими він укладався.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції, а підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

ОСОБА_8