АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/663/13- ц 22-ц/774/705/К/17
Справа № 214/663/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/705/К/17 ОСОБА_1
Категорія - 27 ( ІV ) Доповідач - Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар Видрик А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 24 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» ( надалі ПАТ КБ«ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.11.2006 року між сторонами укладений Кредитний договір за №DNH4KP79090041, згідно якого ОСОБА_2 надано у кредит кошти у розмірі 4891,90 грн. зі сплатою 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за його користування, строком до 02.11.2007 року. Взятих на себе зобов'язань відповідач не виконує, у зв'язку з чим, станом на 28.12.2012 року виникла заборгованість у розмірі 55265,30 грн., яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 30 травня 2013 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 30 березня 2013 року за заявою відповідача заочне рішення скасовано.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 24 жовтневого 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ«ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.

Зокрема вважає, що суд безпідставно дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності за зверненням до суду за захистом порушених прав, не врахувавши що відповідач сплачувала кошти в рахунок погашення боргу, а також умовами та правилами надання кредиту встановлено строк позовної давності 5 років.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача просив рішення суду, к законне та обґрунтоване залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача та його представника в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задовленнню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що позов було пред'явлено після спливу строку позовної давності.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із таким висновком суду, з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що 02.11.2006 року між сторонами укладений Кредитний договір за №DNH4KP79090041, згідно якого ОСОБА_2 надано у кредит кошти у розмірі 4891,90 грн. зі сплатою 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за його користування, строком до 02.11.2007 року.( а.с.4)

Всупереч умовам вищевказаного Договору ОСОБА_2 свого обовязку по поверненню кредиту належним чином не виконала, у звязку з чим утворилась заборгованість станом на 28.12.2012 року у розмірі 55265,30 грн.( а.с.3).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 26 травня 2015 року звернулась до суду із заявою про застосування строку позовної давності ( а.с. 59).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Для обчислення давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм , слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту , а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу., а щодо повернення кредиту у повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту ( ст.261 ЦК України).

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року справа № 6-127 цс 14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно умов укладеного договору позичальник ОСОБА_2В зобовязалась щомісячно сплачувати у період з 20 по 27 число кожного місяця Банку грошові кошти у розмірі щомісячного платежу 465,96 грн.( а.с.4)

Відповідно до умов договору, укладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2, кінцевий термін виконання кредитного зобовязання визначено сторонами по 02 листопада 2007 року ( а.с.4).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13, за змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Згідно п.3, п. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як видно з матеріалів справи відповідач звернулась до суду із письмовою заявою про застосування строку позовної давності ( а.с. 59-60).

Посилання представника позивача про умови та правила надання споживчого кредиту, якими передбачений строк позовної давності пять років, які є невідємною частиною укладеного кредитного договору колегія суддів не може прийняти до уваги. Згідно заяви позичальника вона виразила свою згоду, що її заява разом із запропонованими банком умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. Проте, Банком надано додатком до позовної заяви Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), відомості про які не міститься в заяві позичальника. Тому погодитися із доводами ПАТ «КБ «ПриватБанк» про домовленість між сторонами про збільшення тривалості строку позовної давності до 5 років, колегія суддів погодитися не може.

Положенням ст. 207 ЦК України, згідно з якою правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Так, вищевказані Умови надання споживчого кредиту фізичним особам(«Розстрочка») («Стандарт»), Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позивача, тому, як правильно вважав суд першої інстанції, відсутні підстави вважати, що ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про договірне списання грошових коштів зі всіх відкритих у банку рахунків позивача на погашення кредитної заборгованості.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника позивача про переривання строку позовної давності оплатою відповідачем ОСОБА_2 платежів в рахунок погашення кредитної заборгованості, з огляду на наступне.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі позивача на погашення відповідачем кредитної заборгованості 12.08.2009 року у розмірі 7498,64 грн., оскільки не відповідає наданому ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості, з якого видно, що 12.08.2009 року жодного погашення не відбулось: розмір простроченої заборгованості колонка «4» не змінився 4891,90 грн., станом на 05.11.2007, 12.09.2009, 09.04.2010; погашення відсотків колонка 10 «0», погашення пені колонка 13- «0»» погашення комісії колонка 16 «0».

Також не може колегія суддів погодитися із доводами апеляційної скарги ПАТ КБ «Приват Банк» в частині переривання строку позовної давності наявними зарахуваннями за кредитними зобовязаннями 09.04.2010 року у розмірі 12,14 грн., 30.09.2010 року- 8,93 грн., 08.10.2010 року 39,94 грн., 14.06.2013 року 0,15 грн., 11.01.2014 року- 9,26 грн., що встановлено розрахунком заборгованості за кредитним договором ( а.с.3 на звороті). Дані відомості не свідчать, що боржник ОСОБА_2 свідомо вчиняла дії направлені на погашення кредитної заборгованості, що доводить визнання кредитних зобовязань та наявності підстав для переривання строку позовної давності, передбачених положеннями ст..264 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що не відбулось переривання строку позовної давності, лише за наданим банком розрахунком, який не підтверджений квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу особисто відповідачем ОСОБА_2. та визнання нею боргу. Крім того, як видно із заяви позичальника вона надала згоду на списання коштів з іншого рахунку відкритого на її імя ( а.с.4).

Колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги представника позивача щодо права банку на отримання відсотків за користування кредитними коштами в межах строку позовної давності у звязку із не поверненням коштів боржником, вважає їх слушними.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року справа № 6-1188 цс 16 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом першої інстанції встановлено, що договір був укладений строком на один рік з кінцевим терміном повернення, до 02 листопада 2007 року. Інших умов договору сторони не підписували.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обовязки відповідно до договору.

Крім того, відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Таким чином, у разі якщо договором не встановлений розмір процентів після спливу строку дії договору, слід зробити висновок про те, що їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд України висловив у постанові від 7 вересня 2016 року (№ 6-1412цс16).

Разом з тим за положеннями частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Невиконання зобовязань відповідно до умов договору протягом дії строку договору має правові наслідки, встановлені главою 51 ЦК України, зокрема у випадку невиконання грошового зобовязання настає відповідальність, передбачена положеннями статті 625 цього Кодексу.

Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2016 року справа № 6-2322 цс 16, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, виходячи із застосування даної правової позиції, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання від відповідача відсотків за користування кредитними коштами, за період з 28 січня 2010 року по 28 грудня 2012 року ( в межах позовних вимог), виходячи зі ставки Національного банку України, оскільки умови укладеного між сторонами договору не містять домовленості про відсотки по закінченню строку дії договору, якій закінчився 02 листопада 2007 року.

З огляду на розрахунок заборгованості, наданий позивачем ПАТ КБ«ПриватБанк» колегія суддів не може погодитися із визначеним в ньому розміром відсотків 72 % за користування кредитними коштами, оскільки не відповідає умовам укладеного договору та вимогам законодавства.

З у рахуванням розміру заборгованості за кредитом станом, згідно наданого розрахунку 4421,81 грн. З урахуванням розміру облікової ставки НБУ з 12.08.2009 року-10.25,з 08.06.2010р.- 9,5,з 08.07.2010 8,5; з 10.08.2010 7,75, з 23.03.2012 -7,5%. Розмір заборгованості за відсотками що підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ«ПриватБанк» в межах строку позовної давності за період з 28 січня 2010 року по 28 грудня 2012 року становитиме 1036,93 грн. Виходячи з розрахунку : (4421,81 грн./100х10,25/12х4 мес + 4421,81 грн./100х9,5/12х1мес+ 4421,81 грн./100х8,5/12х1 мес.+ 4421,81 грн./100х7,75,5/12х20 мес.+ 4421,81 грн./100х7,5/12х9мес.)= 151,08+35+31+571,12+248,72=1036,93 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без повного урахування норм матеріального права, тому на підставі положення п.п.1,3ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягненню із ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за відсотками за кредитним договором №DNH4KP79090041 від 02 листопада 2006 року за період з 28 січня 2010 року по 28 грудня 2012 року у розмірі 1036,93 грн.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилом ч.1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково,судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог.

Позивачем при зверненні до суду із позовом та при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір у загальному розмірі 1160,57грн. (607,92 +552,65). З урахуванням заявлених позовних вимог у розмірі 55265,30 грн. та частковим їх задоволенням у розмірі 1036,93 грн.,з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 22,05грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 24 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору №DNH4KP79090041 від 02 листопада 2006 року за відсотками за період з 28 січня 2010 року по 28 грудня 2012 року у розмірі 1036,93 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 22,05 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: