АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/89/17 Головуючий у 1 інстанції: Гончарук В.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 28.4/СЗ-012.07.2 від 15 березня 2007 року в розмірі 7 477,27 доларів США, що відповідно курсу НБУ станом на 08 грудня 2016 року становить 194 559,34 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» витрати по оплаті судового збору в сумі 4024,97 грн.

В іншій частині позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» відмовлено.

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове про задоволення його зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Перед укладенням кредитного договору йому не було надано необхідної інформації відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» про умови кредитування, кредитний договір не містить положень щодо сукупної вартості кредиту, внаслідок чого він уклав договір на невигідних для нього умовах. У зв'язку з цим кредитний договір мав бути визнаний судом недійсним. Рішенням Дніпровського районного суд м. Києва від 17 червня 2013 року з нього стягнуто заборгованість за кредитним договором на загальну суму 102 614,59 грн. Вказане рішення суду передане на виконання до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2759цс15 від 20 січня 2016 року ст. 625 ЦК України не застосовується правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно, висновки суду про стягнення з нього трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є помилковими.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

В судове засідання представник ПАТ "Родовід Банк" не з'явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 березня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 28.4/СЗ-012.07.2. Згідно умов даного договору банк відкрив ОСОБА_1 відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 60 000,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов'язався повернути кредитні кошти до 15 березня 2010 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних, в порядку та на умовах, визначених кредитним договором (а .с. 6-7).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 березня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку земельну ділянку АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1 (а. с. 8-10).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 листопада 2013 року, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 28.4/СЗ-012.07.2 від 15 березня 2007 року станом на 12 березня 2012 року на загальну суму 102 614,59 доларів США (а. с. 83-87).

В грудні 2016 року ПАТ «Родовід Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних за час прострочення сплати кредиту та процентів за кредитом, що відповідно до наданих розрахунків за період з 13 березня 2012 року по 08 грудня 2016 року становить 268 331,02 грн. , з яких: 222 024,08 грн. - три проценти річних від суми простроченого кредиту, 46 306,94 грн. - три проценти річних від суми прострочених процентів. Посилається на те, що ОСОБА_1 не погасив заборгованість за кредитним договором (а .с. 13).

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним укладеного з ПАТ "Родовід Банк" кредитного договору. Посилався на ненадання йому банком необхідної інформації відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», кредитний договір не містить положень щодо сукупної вартості кредиту, внаслідок чого він уклав договір на невигідних для нього умовах. Кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, його інтересам, порушує його права. Кредитний договір було підписано ним під впливом обману з боку банку.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та частково задовольнив позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк». Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Родовід Банк" три проценти річних від суми простроченого кредиту та процентів за період з 17 червня 2013 року по 08 грудня 2016 року в сумі 194 559,34 грн.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

В силу вимог ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Розділу 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

В кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Протягом дії кредитного договору ОСОБА_1 до банку з приводу надання інформації, роз'яснень положень договору чи порядку виконання зобов'язань не звертався.

ОСОБА_1 також не реалізував своє право на відмову від договору відповідно до п. 8.3. договору.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

ОСОБА_1 не було доведено укладення кредитного договору на умовах, що обмежують права його права, як споживача, та того, що він був укладений під впливом обману. Також слід врахувати й те, що невиконання ОСОБА_1 умов оспорюваного кредитного договору вже було предметом судового розгляду і рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» була стягнута наявна станом на 12 березня 2007 року заборгованість за кредитним договором № 28.4/СЗ-012.07.2 від 15 березня 2007 року. Заперечень щодо дійсності кредитного договору ОСОБА_1 не висував.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору.

Колегія суддів також погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку трьох процентів річних від суми простроченого кредиту та процентів на підставі ст. 625 ЦК України.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу (постанова Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року №6-2129цс16).

Відповідно до положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення (постанова Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року № 3-1522гс16).

Встановивши, що ОСОБА_1 не виконав зобов'язань за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України підстав для стягнення з нього трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язань.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що спірні відносини врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а також на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-2759цс15 від 20 січня 2016 року. Вказана правова позиція Верховного Суду України прийнята за результатами розгляду спору, що виник з інших правовідносин. Предметом розгляду Верховного Суду України у вказаній справі були вимоги про стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України сум, внаслідок затримки сплати позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Норми Закону України «Про виконавче провадження» не містять положень щодо стягнення компенсаційних виплат на користь стягувача. Вказаний Закон передбачає можливість накладення на боржника санкцій за невиконання рішення суду у виді штрафу в доход держави. Відтак, наявність виконавчого провадження з виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року, яким було стягнуто тіло кредиту та проценти не позбавляє банк права на вимогу сплати трьох процентів річних за весь час прострочення виконання зобов'язань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суд першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді