ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2017 року м. Волноваха
Волноваський районний суд Донецької області у складі
головуючого судді Овчиннікової О.С.,
при секретарі судового засідання Бабічевій Г.О.,
за участю представника позивача - Плиски А.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Волноваського районного суду Донецької області цивільну справу за позовом заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону в інтересах держави у особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди, спричиненої злочином,
ВСТАНОВИВ:
Заступник військового прокурора Білоцерківського гарнізону звернувся до суду в інтересах держави у особі Міністерства оборони України з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування майнової шкоди в сумі 609 000 гривень, спричиненої злочином.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 01.07.2016 року Волноваським районним судом Донецької області ухвалено обвинувальний вирок, яким відповідача ОСОБА_1 засуджено за вчинення кримінальних правопорушення, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 406 КК України. Внаслідок злочину загинув військовослужбовець ОСОБА_5 . На підставі ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» Київським обласним військовим комісаріатом родичам загиблого, якими є треті особи по справі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 виплачена одноразова грошова допомога в сумі 609 000 гривень. Посилаючись на норми законодавства щодо зворотної вимоги до винної особи про відшкодування завданої державі майнової шкоди, просив стягнути на користь Міністерства оборони України з відповідача ОСОБА_1 609 000 гривень, як з винної особи, в рахунок відшкодування майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, на задоволенні заявлених вимог наполягав в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, був повідомлений про дату та місце розгляду справи, заяву про причину неявки суду не надав, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.224-226 ЦПК України.
Треті особи, належним чином повідомлені про дату та місце судового розгляду, в судове засідання не з"явилися, заяв про розгляд за їхньої відсутності не надали, письмових заперечень не надіслали.
Суд, дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку доказам, вважає що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовуються в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди, шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі, особою яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Судом встановлено, що 01.07.2016 року Волноваським районним судом Донецької області ухвалено обвинувальний вирок, яким відповідача ОСОБА_1 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 406 КК України (а.с.5-10). Вирок набрав законної сили 18.01.2017 року.
Згідно вироку суду, відповідач ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні умисного вбивства ОСОБА_5 з хуліганських мотивів за наступних обставин: проходячи військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого механіка-водія електрика взводу зв`язку 2 механізованого батальйону, військове звання «солдат», обвинувачений ОСОБА_6 - 29 листопада 2014 року близько 15.30години, будучі у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись поблизу взводного опорного пункту, що дислокувався по АДРЕСА_1 , діючи з хуліганських мотивів, безпричинно, використовуючи малозначний привід, в ході словесної сварки з раніше не знайомим йому ОСОБА_5 , який також виконував обов`язки військової служби, не знаючи при цьому, що потерпілий Чердловський старший сержант цієї ж військової частини, тобто має старше від нього військове звання, порушивши таким чином статутні правила взаємовідносин між військовослужбовцями, не маючи між собою відносин підлеглості, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, з метою навмисного безпричинного вбивства потерпілого із застосуванням вогнепальної зброї, здійснив один постріл з автоматичної вогнепальної стрілецької зброї із закріпленого за ним автомата АКС-74 № НОМЕР_2 калібру 5.45мм в голову Чердловського, спричинивши йому одиночне вогнепальне наскрізне кульове поранення голови з переломами кісток склепіння черепа і руйнуванням великих півкуль головного мозку, тобто тяжке тілесне ушкодження, від якого Чердловський помер на місці.
Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені цією особою.
У п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, цей вирок обов`язковий для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст.212 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
У відповідності до ст. 16-1 Закону у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Згідно п. а ч. 1 ст. 16-2 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону.
Тому, відповідно до вказаних вище вимог Закону, а також в порядку, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, згідно з протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги у разі загибелі, каліцтва та інвалідністю військовослужбовців, на підставі поданих документів родичам загиблого, а саме: матері - ОСОБА_4 , батьку - ОСОБА_3 , дружині - ОСОБА_2 , призначено виплату у сумі 609000 грн., які їм виплачені ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно платіжних доручень №298 від 20.02.2015, №299 від 20.02.2015 та №297 від 20.02.2015 відповідно (а.с.12-14)
Тобто, проаналізувавши вищенаведене, суд приходить до висновку, що внаслідок вчинення відповідачем неправомірних дій вбивства військовослужбовця ОСОБА_5 матеріальна та моральна шкода спричинена потерпілим родичам загиблого а саме: матері - ОСОБА_4 , батьку - ОСОБА_3 , дружині - ОСОБА_2 .
Статтею 1191 ЦК України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно з ч.2 даної статті держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину.
Згідно абз. 2 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.92 передбачено, що з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем виплачена родичам одноразова грошова допомога, тобто гарантована державою виплата, а не відшкодована матеріальна шкода в розумінні статті 1166 ЦК України та статті 22 ЦК України, якою визначений перелік збитків, які підлягають відшкодуванню в рахунок погашення майнової шкоди, зокрема це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Посилання позивача на п. 7 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого Постановою Верховної ради України від 23 червня 1995 року, суд до уваги не приймає, тому що вказаним пунктом передбачено те, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України.
Позивачем в даному випадку є Міністерство оборони України, а не військова частина.
Водночас, відповідно до пункту 2 Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Зі змісту Положення можна зробити висновок, що для притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності необхідно довести, зокрема, факт заподіяння прямої дійсної шкоди, протиправність поведінки особи, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди в розмірі, визначеному позивачем, а також вину у заподіянні шкоди.
Процесуальний обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на відповідача у даному випадку лежить на позивачеві, який в силу статті 10 ЦПК України не надав беззаперечних доказів того, що одноразова виплата є матеріальною шкодою, яка підлягає відшкодуванню в порядку регресу та не довів, що 609 000 гривень є прямою дійсною шкодою, завданою відповідачем позивачу.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що витрати Міністерства оборони України, які були здійсненні на рахунок третім особам, не підлягають в порядку зворотної (регресної) дії відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 10, 60, 88, 212, 215, 218, 224-226 ЦПК України, статтями 1166, 191, ЦК України, Законом України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей, Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, суд
В задоволенні позову заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону в інтересах держави у особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди, спричиненої злочином відмовити.
Відповідач може подати заяву про перегляд заочного рішення впродовж десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції - Волноваський районний суд Донецької області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-денного строку з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О.С. Овчиннікова