Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Карпенко С.О., МостовоїГ.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Темп-15» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року Житлово-будівельний кооператив «Темп-15» (далі - ЖБК «Темп-15) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за спожиті житлово-комунальні послуги та послуги з утримання будинку та прибудинкової території у сумі 3 230 грн 08 коп, 3 % річних в розмірі 48 грн 31 коп., інфляційні втрати у сумі 946 грн 41 коп. та пеню 215 грн 26 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач є членом кооперативу з 4 листопада 1981 року, проживає та є власником квартири АДРЕСА_1, користується послугами з утримання будинку та прибудинкової території та всіма комунальними послугами, що надаються членам кооперативу зазначеного будинку, однак станом на 1 травня 2015 року має заборгованість у сумі 3 230 грн 08 коп., яка складається з вартості спожитих і несплачених послуг з централізованого опалення; гарячого водопостачання за період з 1 жовтня 2014 року по 1 травня 2015 року та часткової заборгованості за утримання будинку і прибудинкової території за квітень 2015 року.

Позивач посилався на те, що 1 червня 2001р. уклав з ПАТ «Київенерго» договір на постачання теплової енергії, який діяв до 1 травня 2015 року, а тому саме позивачу відповідач повинна була сплачувати за централізоване опалення та гаряче водопостачання, проте, відповідач відмовляється вносити дану оплату.

Також позивач зазначав, що рішенням спільних зборів уповноважених та правління ЖБК від 19 листопада 2014 року встановлений тариф на утримання будинку у розмірі 3,12 грн за 1 кв. м. жилої площі, однак відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ЖБК «Темп-15» заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення в сумі 2 710 грн 39 коп, за постачання гарячої води в розмірі 401 грн 60 коп. В іншій частині позову відмовлено та вирішено питання судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ЖБК «Темп-15» заборгованість у сумі 17 грн 56 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що послуги з опалення та гарячого водопостачання до 1 травня 2015 року надавалися ПАТ «Київенерго» мешканцям будинку АДРЕСА_1 через ЖБК «Темп-15», тому несплата відповідачем грошових коштів за отриманні через позивача послуги є неправомірними. Разом з цим, позивачем не надано належного розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, щосуд першої інстанції не взяв до уваги рішення зборів ЖБК про визначення тарифу на утримання будинку та прибудинкової території таким, що не відповідає Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкової території, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України, оскільки не містить інформації про перелік послуг, їх вартість, структуру тарифу. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості за централізоване опалення та гаряче водопостачання за період з жовтня 2014 року по 1 травня 2015 року у сумі 2 710 грн 39 коп та 401,60 грн. відповідно, однак суд першої інстанції не врахував розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, який належить ЖБК «Темп-15», та є членом кооперативу.

З наданого позивачем розрахунку боргу вбачається, що відповідачем у квітні 2015 року не у повному обсязі внесено оплату за утримання будинку та прибудинкової території, а також з жовтня 2014 року по квітень 2015 року не вносилися платежі на оплату за опалення та гаряче водопостачання.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що саме до компетенції загальних зборів членів ЖБК віднесено визначення розміру внесків на утримання будинку та прибудинкової території. Рішення спільних зборів уповноважених та правління ЖБК «Темп-15», яке оформлено протоколом № 3 від 19 листопада 2014 року, про визначення розміру внеску (тарифу) за утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 3,12 грн. за 1 кв.м. не було оскаржено членами кооперативу у встановленому законом порядку і матеріали справи не містять інформації про визнання такого рішення незаконним, а відтак, суд першої інстанції не мав правових підстав не приймати до уваги вказане рішення та вважати його таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Разом з цим, відповідач не заперечувала, що у квітні 2015 року нею витрати за утримання будинку та прибудинкової території оплачені не у розмірі, визначеному рішенням загальних зборів ЖБК, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення заборгованість у розмірі 118 грн 09 коп.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до договору № 8021010, укладеного 01 червня 2001 року між АЕК «Київенерго» та ЖБК «Темп-15», постачальник надавав послуги з постачання теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання кооперативу, а не кожному мешканцю будинку окремо.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Договір між ОСОБА_4 та ПАТ «Київенерго» на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води укладений 29 травня 2015 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг набирає чинності з моменту його укладення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до 01 травня 2015 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води надавалися мешканцям будинку через ЖБК «Темп-15».

Крім того, судом встановлено, що відповідач не проводила оплату вищезазначених послуг безпосередньо на рахунок ПАТ «Київенерго» з 01 липня 2014 року, а почала проводити таку оплату тільки з жовтня 2014 року.

З довідки ПАТ «Київенерго» в особі району теплових мереж «Голосієво» від 1 квітня 2016 року вбачається, що виконавець послуг з постачання централізованого опалення та постачання гарячої води вважає, що правовідносини з відповідачем у нього виникли на підставі договору, який укладено 29 травня 2015 року, з 1 травня 2015 року.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценті: річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки за відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Оплата житлово-комунальних послуг проводиться щомісячними платежами, тому інфляційні втрати та три відсотка річних повинні обраховуватися, виходячи із суми заборгованості за кожний місяць окремо.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що за період з жовтня 2014 року по 1 травня 2015 року з відповідача на користь позивачапідлягає стягненню 3 230 грн 08 коп. заборгованості за житлово-комунальні послуги, 882 грн 02 коп. інфляційних втрат та 17 грн 56 коп. три відсотка річних.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

С.О. Карпенко

Г.І. Мостова