Справа № 297/2122/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Кожух О.А. та Мацунича М.В., при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 08 серпня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Берегівської міської ради, ОСОБА_1 та управління Держгеокадастру в Берегівському районі, третя особа Берегівська районна державна адміністрація, про визнання право власності на земельні ділянки шляхом спадкування і визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до Берегівської міської ради та відділі Держгеокадастру в Берегівському районі в серпні 2016 р.

Після зміни предмету позову та збільшення розміру позовних вимог (а.с.54-59) просив визнати за ним як спадкоємцем за законом після смерті 30.10.2007 р. ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,1939 га. для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Берегівської міської ради, кадастровий номер :03:001:0097, земельну ділянку площею 1,5500 га. для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території міської ради, кадастровий номер :03:002:0015, а також визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням № 12/а по вул. Белінського в м. Берегові.

На обґрунтування зазначав, що його батько ОСОБА_3, 30.10.2007 р. помер і після його смерті відкрилася спадщина на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства (площею 0,1939 га, 1,55 га) та на житловий будинок, який належав померлому батьку на праві приватної власності. Право на спадкування за законом отримали він, дружина померлого ОСОБА_4 (мати), і доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Однак, спадщину прийняли тільки він і ОСОБА_4 як дружина померлого. При цьому ОСОБА_4 відмовилася від своєї частки спадщини на його, позивача, користь. ОСОБА_5 не прийняла спадщину за померлим батьком, оскільки на момент відкриття спадщини не проживала разом із спадкодавцем і не звернулася із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини. ОСОБА_1 хоча й була зареєстрована в будинку, в якому на час смерті проживав спадкодавець, однак із 2006 р. постійно проживала в іншому місці зі своїм чоловіком, а із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса у встановлений законом строк також не звернулася.

Вважає себе єдиним спадкоємцем за померлим батьком, а ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у розпорядженні спадковим будинком і в майбутньому може претендувати на це майно.

Ухвалою Берегівського районного суду від 16.09.2016 р. до участі в справі за вимогами про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування ОСОБА_1 залучено як третю особу без самостійних вимог (а.с.30-31), а за вимогою про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням як співвідповідача (а.с.62-63).

Рішенням Берегівського районного суду від 08 серпня 2017 р. позов задоволено частково: визнано за позивачем як спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 30.10.2007 р., право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0.1939 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:001:0097, і на 1/3 частку земельної ділянки площею 1.55 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:002:0015, які розташовані на території брегівської міської ради. У задоволенні вимоги про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: м. Берегове, вул. Белінського, 12/а, відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводить про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права (неналежна оцінка доказів). Указує, що на момент смерті спадкодавця позивач ОСОБА_2 не проживав разом із ним, оскільки вже близько 12 років проживає за іншою адресою (м. Берегово, вул. Легоцького), і заяви про прийняття спадщини не подавав (а.с.115-117).

Письмових заперечень або пояснень на скаргу інші учасники спору не подали, в судове засідання не зявилися без поважних причин, хоча про час і місце такого були належно повідомлені.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо спадкових правовідносин підлягають задоволенню у частині визнання за позивачем права власності лише на 1/3 частину спірних земельних ділянок.

При цьому суд установив, що ОСОБА_2 (батько позивача) помер 30.10.2007 р. Земельні ділянки площею 0.1939 га 1.55 га належали йому на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки (а.с.8, 9). На момент смерті спадкодавця разом із ним проживали дружина (ОСОБА_4В.), син (ОСОБА_3І.) та донька (ОСОБА_6І.). Інша донька (ОСОБА_7І.) в будинку спадкодавця не проживає із 2006 р. і після смерті батька заяву про прийняття спадщини не подавала, що не заперечується. Тобто, спадкоємцями, які прийняли спадщину в рівних частках, вважаються ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги стосуються лише спадкових правовідносин. Решта рішення не оскаржене, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Позивачем у таких спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК, а належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

Сторонами в цивільному процесі є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене, та яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач, і яка, виходячи із заявленої останнім правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких) з метою поновлення прав позивача (ст.ст. 26 ч.1, 30, 33 ЦПК України).

Отже, відповідачами в справі за позовом особи, яка вимагає визнання права власності на майно в порядку спадкування, є спадкоємці, які прийняли спадщину, та/або особи, які заперечують права спадкоємців на спадкове майно, пред'являють свої права на нього тощо.

Як видно з паспорта громадянина України та довідки К1-1 позивач ОСОБА_2 з 30.11.1995 р. зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4, 10). Згідно з паспортом громадянина України та довідкою Центру надання адміністративних послуг ОСОБА_1 на час смерті батька (ОСОБА_3І.) також була зареєстрована за цією адресою (а.с.25, 40). За довідкою указаного центру від 17.11.2016 р. (а.с.59) на час смерті ОСОБА_2 разом із ним були зареєстровані його дружина ОСОБА_4, донька ОСОБА_6, син ОСОБА_2, та донька ОСОБА_1 (фактично не проживає у цьому будинку). Остання у суді апеляційної інстанції визнала той факт, що не проживала зі спадкодавцем у будинку № 12а по вул. Белінського в м. Берегові з 2006 р.

За правилами ст. 1268 ч.3 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спадкоємцями за померлим ОСОБА_2, які прийняли спадщину, є ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_4 (дружина померлого) та ОСОБА_6 (донька).

Належних і допустимих доказів у підтвердження свого апеляційного доводу про те, що позивач не проживав постійно разом зі спадкодавцем на момент його смерті, ОСОБА_1 не подала і таких зі справи не вбачається.

Разом із тим, спадкоємці ОСОБА_4 (дружина померлого та мати позивача), ОСОБА_6 (донька спадкодавця та сестра позивача) до участі в справі не залучені взагалі.

ОСОБА_1, яка заперечує право позивача як спадкоємця на спадкове майно, до участі в справі щодо спадкових правовідносин залучена лише в якості третьої особи без самостійних вимог, а не як відповідач у цьому матеріально-правовому спорі. Згідно з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 має статус відповідача лише за вимогою про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

З цього приводу колегія суддів зауважує, що в порядку виконання вимог ст. 10 ЦПК України (щодо сприяння всебічному та повному з'ясуванню обставин справи) і ст. 130 ч.6 п.2 ЦПК (щодо вирішення питання про склад осіб, які братимуть участь у справі) суд першої інстанції мав усунути цей істотний недолік.

Про такий обов'язок суду йдеться також у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.09 р. № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду".

Тобто, за загальним процесуальним правилом суд має сприяти залученню до розгляду справи всіх осіб, прав та інтересів яких стосується виниклий спір. Захист своїх прав та інтересів ці особи реалізують за допомогою широких процесуальних прав і гарантій. Натомість незалучення кого-небудь з них до розгляду справи як і залучення в неналежному статусі позбавляє їх цієї можливості.

У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Оскільки суд першої інстанції залишив цю обставину (суб'єктний склад відповідачів) поза увагою, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальних можливостей усунути вказане порушення, то оскаржене рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з процесуальних підстав, що водночас не позбавляє зацікавлених сторін звернутися у суд із новим позовом.

Окрім цього, колегія суддів зауважує, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року N 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Як видно з повідомлення приватного нотаріуса на усне звернення позивача з питань оформлення спадщини, видати свідоцтво про право на спадщину (на земельні ділянки площею 0.1939 га 1.55 га) неможливо через відсутність належних правовстановлюючих документів, які б посвідчували право власності померлого на ці земельні ділянки.

Натомість, сам позивач надав копії державних актів на право власності на вказані земельні ділянки (а.с.8-9).

Суд першої інстанції не дав належної правової оцінки цим обставинам, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про необхідність визнання за позивачем права власності на частину земельних ділянок у порядку спадкування.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 212, 213, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, ч.2, ч.3, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 2. Рішення Берегівського районного суду від 08 серпня 2017 року в частині визнання за ОСОБА_2 як спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 30.10.2007 р., права власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0.1939 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:001:0097, та на 1/3 частку земельної ділянки площею 1.5500 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:002:0015, які розташовані на території Берегівської міської ради, скасувати і в задоволенні позову в цій частині відмовити. 3. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: