УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Гулька Б.І., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора м. Житомира в інтересах ОСОБА_4 та неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Житомирської міської ради, про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування за касаційною скаргою ОСОБА_10 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 1 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року заступник прокурора м. Житомира звернувся до суду із указаним вище позовом, посилаючись на те, що згідно з умовами договору купівлі-продажу від 17 березня 2012 року ОСОБА_7 продав ОСОБА_8 належний йому житловий будинок АДРЕСА_1, в якому проживала ОСОБА_4 разом із малолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6, без згоди органу опіки та піклування на відчуження даного житла.

При цьому, 15 грудня 2010 року ОСОБА_4 була знята з реєстраційного обліку за вказаною адресою на підставі підробленої від її імені довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_7

13 червня 2012 року на підставі договору дарування № 2308 ОСОБА_8 подарував цей житловий будинок ОСОБА_9

Прокурор вважав, що відчуження вказаного житла без згоди органу опіки та піклування порушує права малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, тому просив визнати недійсними зазначені договори купівлі-продажу та дарування.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 1 лютого 2017 року, позов заступника прокурора м. Житомира в інтересах ОСОБА_4, неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладений 17 березня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8

У задоволенні решти позовних вимог заступнику прокурора м. Житомира в інтересах ОСОБА_4, неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_10, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. 215 ЦК України, ст. 56 ЖК УРСР, ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», врахувавши роз'яснення п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ визнання правочинів недійсними», надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що відчужуючи спірне домоволодіння, ОСОБА_7 не врахував, що воно є єдиним місцем проживання його малолітніх онуків ОСОБА_5, ОСОБА_6, та попередньо не отримав відповідної згоди органу опіки та піклування, чим порушив права дітей, тому такий правочин підлягає визнанню недійсним.

Колегія погоджується з такими висновками, які узгоджуються правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року № 6-1055 цс 15 та від 10 лютого 2016 року № 6-1793 цс 15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Крім того, судами попередніх інстанцій були враховані висновки та мотиви, викладені в ухвалі колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року, які відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обов'язковими при новому судовому розгляді справи.

Таким чином, встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки доказів, проте згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 1 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
Б.І. Гулько С.П. Штелик