АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/1086/17 Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1147/К/17 інстанції ОСОБА_1
Категорія № 81 (1) Доповідач Барильська А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2017 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар: Борщ А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року по справі за поданням державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року Державний виконавець Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області ОСОБА_3 звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2

В обґрунтування подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України зазначено, що на його виконанні знаходиться виконавче провадження № АСВП 47469286 з примусового виконання виконавчого листа № 2/752/3404 виданого 23 січня 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва, щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 в твердій грошовій сумі по 1 000,00 грн. на кожну дитину, щомісячно.

Боржник рішення суду добровільно не виконує та всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження, декларацію про майно та доходи не подав.

Станом на 01 лютого 2017 року заборгованість ОСОБА_2 по аліментам складає 96 212,90 грн.

Під час виконання рішення суду державним виконавцем встановлено, що згідно інформаційної довідки № 80282922 від 14 лютого 2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстр прав власності на нерухоме майно, заборон відчуження обєктів нерухомого майна є запис про обтяження № 12906954 від 11 січня 2016 року про арешт всього нерухомого майна боржника. Права власності на нерухоме майно не виявлено.

Відомості про його працевлаштування відсутні, дохід у виді пенсії, іншого виду доходів з якого можливо провести утримання не отримує.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року відмовлено в задоволенні подання державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі Нікопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про задоволенні подання, оскільки боржник ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей та ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судом.

Наполягає на тому, що боржник має змогу виконати зобовязання, але не робить цього без поважних причин, тому відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржнику має бути встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконанні держаного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області ОСОБА_3 знаходиться виконавче провадження № АСВП 47469286 з примусового виконання виконавчого листа № 2/752/3404 виданого 23 січня 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва, щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 в твердій грошовій сумі по 1 000,00 грн. на кожну дитину, щомісячно (а.с.3).

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту ухилення останнього від виконання ним рішення суду, яке набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч. 2,3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну», громадян України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору у передбачених законом випадках.

Згідно п. 5, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, в тому числі якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

З аналізу зазначеної норми матеріального закону витікає, що для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон необхідна не тільки наявність невиконаних зобовязань, але і факт ухилення від їх виконання, а також наявність паспорту для виїзду за кордон.

Пунктом 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених у порядку, передбаченому ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 377-1 ЦПК України, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього за рішенням суду.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання судового рішення, як того вимагають правила ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи зазначені обставини та відсутність доказів, які б свідчили про факти умисного ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування до боржника ОСОБА_2 такого заходу впливу як тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що боржник має змогу виконати зобовязання, але не робить цього без поважних причин, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки невиконання рішення суду через відсутність доходу або майна на яке може бути звернено стягнення не свідчить про навмисне ухилення та не є достатнім для обмеження у праві виїзду за межі України.

Державним виконавцем не надано належних та допустимих доказів того, що дійсно боржник свідомо не виконував належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково, зокрема докази того, що він має змогу виконувати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин, а саме по собі невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням вимог процесуального закону, апеляційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Стаття 324 ЦПК України містить норму, яка визначає перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку, зокрема ухвали, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31 - 33 ч. 1 ст. 293 цього Кодексу.

Оскарження ухвал апеляційного суду щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у цій статті, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України №6-716цс15 від 23 вересня 2015 року.

Керуючись п.2 ч.2 ст. 307, п.2 ч.1 ст. 312, п.6 ч.1 ст. 314, ст. 315, ст. 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відхилити.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: