У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_6 про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2014 року у зв'язку за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» про визнання іпотеки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що між її чоловіком ОСОБА_7 та Закритим акціонерним товариством «ПроКредитБанк» (далі - ЗАТ «ПроКредитБанк»), правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «ПроКредитБанк» (далі - ПАТ «ПроКредитБанк»), укладено наступні кредитні договори: рамкову угоду від 22 травня 2005 року № 2340 та рамкову угоду від 16 листопада 2006 року № 2946, згідно з умовами яких ОСОБА_7 отримав кредит.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами між ОСОБА_7 та ЗАТ «ПроКредитБанк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредитБанк», укладено договори іпотеки від 22 квітня 2005 року та від 16 листопада 2006 року. В іпотеку було передано приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1

Вказувала, що нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» було придбано ОСОБА_7 25 квітня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу, а нежитлова будівля по АДРЕСА_3 побудована з 2001 року по 2002 рік, право власності на яку підтверджується свідоцтвом від 21 березня 2003 року.

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 25 липня 1987 року по 13 жовтня 2005 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер.

Позивач просила визнати іпотеку за іпотечними договорами від 22 квітня 2005 та від 16 листопада 2006 року припиненою з тих підстав, що після смерті ОСОБА_7 спадкоємцем майна є його син ОСОБА_8 і внаслідок смерті спадкодавця зобов'язання, що виникли з кредитних договорів припинились, а оскільки право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержатилем за виконання кредитних договорів. Позивачка не давала свою згоду на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_8, а отже іпотека, що виникла із договорів іпотеки, є припиненою у зв'язку з заміною боржника внаслідок його смерті.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 червня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з заявою про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 листопада 2013 року про поділ спільного майна, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 08 травня 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2014 року відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 липня 2015 року ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 08 травня 2015 року скасовано, а питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року, заяву ОСОБА_6 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2014 року задоволено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 361 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Згідно з п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи та скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду.

У п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» (далі - Постанова) роз'яснено, що нововиявлені обставини − це юридичні факти, що мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (ч. 2 ст. 361 ЦПК України).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з п. 9 Постанови скасування судового рішення (пункт 3 частини другої статті 361 ЦПК України) може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував ухвалене судове рішення скасованим (воно було підставою для ухвалення такого судового рішення) або виходив із нього, хоча прямо й не посилався на нього на підтвердження наявності вказаних обставин, а також якщо наслідком скасування судового рішення є інше за змістом вирішення спору.

Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв'язку судових рішень, зокрема, із того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв'язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2014 року Обухівським районним судом Київської області ухвалено рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ПАТ «ПроКредитБанк» про визнання іпотеки припиненою відмовлено.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції від 02 листопада 2015 року про скасовування рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами та відмову у позові, суд апеляційної інстанції керувався тим, що обставини на які посилається апелянт в заяві не були нововиявленими у розумінні ст. 361 ЦПК України, а наслідком скасування судового рішення не є інше за змістом вирішення спору.

Встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 січня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання спільною сумісною власністю подружжя нерухомого майна та виділення в натурі його частки відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2014 року ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 січня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду (а. с. 225−229, т. 1).

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 червня 2014 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 листопада 2013 року залишено без змін (а. с. 23−27, т. 2).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 червня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду (а. с. 28−30, т. 2).

Рішенням апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 листопада 2013 року скасовано, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», («Кум») по АДРЕСА_2 (а. с. 31−33, т. 2).

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок, що скасування судом касаційної інстанції рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 листопада 2013 року і ухвалення апеляційним судом нового рішення про визнання нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, спільною сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7, не є підставою для визнання іпотеки за договорами іпотеки припиненою. Тобто не можна вважати, що існує преюдиційний зв'язок між судовими рішеннями, і факти, встановлені у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання спільною сумісною власністю подружжя нерухомого майна та виділення в натурі його частки, не мають істотного значення для даної справи.

Встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2013 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_8 на користь ПАТ «ПроКредитБанк» заборгованість за кредитним договором від 22 травня 2005 року та від 16 листопада 2006 року у розмірі 1 104 731 грн у межах вартості одержаного спадкового майна (а. с. 17−20, т. 3).

Із вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_8 є єдиним спадкоємцем майна ОСОБА_7, до якого, зокрема входить і іпотечне майно.

За змістом ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть іпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи−іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Тобто, якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.

Така правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-31цс16.

Посилання особи, яка подала касаційну скаргу на судові рішення, якими задоволено її позовні вимоги і майно, передано в іпотеку ОСОБА_7 у період шлюбу з ОСОБА_6, визнано спільною сумісною власністю подружжя на висновки судів не впливає, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Таким чином, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 21 січня 2016 року року у справі № 6-1912цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, суди обґрунтовано відмовили у позові, оскільки підстави для визнання іпотеки припиненою відсутні.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак