АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7190/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна реєстраційна служба України, Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання права власності за набувальною даністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1984 року по 1996 рік вона була зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_1 на даний час квартира № 1/5.Згідно розпорядження № 1422 від 19.11.1996 року на право зайняття житлової площі у сімейному гуртожитку для тимчасового проживання, у даній квартирі був зареєстрований вітчим ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. З 2004 року по теперішній час вона постійно проживає у вказаній квартирі, сплачує житлово- комунальні послуги, та нею було зроблено ремонт. Факт її постійного проживання підтверджується листом начальника Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві від 28.03.2008 року, актом обстеження відповідальних осіб ЖРЕО -412 від 02.09.2014 року, актом мешканців будинку від 19.12.2015 року ,,Про реєстрацію та постійне проживання», довідкою центру комунального сервісу від 09.12.2015 року. Вважає, що володіння зазначеним майном є добросовісним та безперервним протягом всього часу проживання, тому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що вона протягом тривалого часу безперервно і відкрито користується спірним майном, а відтак - наявні всі передбачені законодавством правові підстави для визнання за нею права власності на це майно за набувальною давністю, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

У судовому засідання позивач підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовусуд першої інстанції виходив ізвідсутності визначених ст. 334 ЦК України правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.11.1996 року генеральним директором ,,Хімволокно" було видано розпорядження № 1422 на право зайняття житлової площі у сімейному гуртожитку для тимчасового проживання , а саме квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 на період його праці в ВАТ,,Хімволокно".

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

З 22.06.1995 року позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3. Водночас не маючи ордеру на жилу площу, проживає в кімнаті № 5 квартири АДРЕСА_1, що встановлено ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22.09.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.04.2016 року, і не може бути спростовано.

Відповідно до вказаних рішень суду, ОСОБА_1 виселено з кімнати № 5 квартири АДРЕСА_2 надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі не підлягають доказуванню.

Відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Так, для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

Відповідно до п.6 Листа ВССУ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів на наступне.

Так, при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

ВССУ у своєму листі «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року зазначив, що при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

Встановивши, що позивач достовірно знаючи про належність до комунальної власності територіальної громади м. Києва спірного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, до якого вона вселилась і яким вона користувалася без законних підстав, остання повинна була усвідомлювати неправомірність свого володіння ним, що свідчить про недобросовісність такого володіння, у зв'язку з чим суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, щодо добросовісності володіння, колегія суддів не приймає до уваги, на підставі наступного.

П. 6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказано, що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю (безтитульність володіння).

Судом встановлено, що спірна квартира перебуває у комунальній власності, у зв'язку з чим, норми щодо набувальної давності в даному випадку застосуванню не підлягають.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Суд першої інстанції дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого, суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права висновків судді першої інстанції не спростовують і не можуть бути підставою для скасування ухвали судді першої інстанції.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді