Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору дарування від 09 квітня 2015 року їй на праві власності належить 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, вартістю 37 604 грн. Відповідно до договору дарування від 25 листопада 2015 року їй на праві власності належить 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, вартістю 17 752 грн 33 коп. Таким чином, вона є власником 2/3 частини вищезазначеного будинку. Відповідачу відповідно до свідоцтва про право на спадщину належить 1/3 частини зазначеного житлового будинку і оскільки ця частка є порівняно незначною, то позивач бажає викупити її у відповідача, але той вимагає за неї надмірну грошову суму.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_4 просила припинити право власності відповідача на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1; присудити на користь відповідача грошову компенсацію у розмірі 17 752 грн 33 коп. із депозитного рахунку; визнати за нею право власності на 1/3 частини вказаного житлового будинку, яка належить на праві власності ОСОБА_5

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 червня 2016 року позов задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_5 на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, визнавши право власності на цю частину за ОСОБА_4

Зобов'язано територіальне управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області виплатити ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 17 752 грн 33 коп., які були внесені ОСОБА_4 на депозитний рахунок ТУ ДСА в Запорізькій області згідно з квитанцією Запорізького РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16 червня 2016 року.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2016 року скасовано рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із наявності підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, для припинення за відповідачем права на частку у спільному майні із виплатою йому відповідної грошової компенсації, при цьому взяв до уваги висновок будівельно-технічного дослідження від 10 червня 2016 року щодо неможливості виділу в натурі частки відповідача, а також вважав, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, враховуючи, що відповідач має інше житло, де він значиться зареєстрованим.

Проте з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною, і саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив із того, що усупереч вищевказаному суд не дослідив у достатньому обсязі питання щодо наявності підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, для припинення за відповідачем права на частку у спільному майні, та дійшов помилкового висновку про незавдання істотної шкоди його інтересам внаслідок припинення за ним права власності на 1/3 частини спірного нерухомого майна, не перевіривши його доводів щодо відсутності в нього іншого житла.

Так, на підставі наявних у справі доказів апеляційний суд установив, що єдиною власністю (житлом) відповідача є лише 1/3 частини спірного жилого будинку.

Також апеляційний суд правильно виходив із наступного.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз. 3-4 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості.

У зв'язку з цим апеляційний суд обґрунтовано вважав, що судом першої інстанції помилково взято при визначенні розміру компенсації відповідачу за його частку у майні дійсну вартість спірного жилого будинку станом на 18 листопада 2015 року, а не на час розгляду справи.

Надавши оцінку зібраним у справі доказам, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів, які б свідчили про те, що спільне володіння і користування жилим будинком сторонами є неможливим.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні указаного позову.

При цьому суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212, 303 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що висновки апеляційного суду суперечать висновку експертизи; суд залишив поза увагою звіт про незалежну оцінку вартості спірного житлового будинку від 27 жовтня 2016 року, а також посилання на ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішеного спору, враховуючи установлені судом обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, крім того, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко