провадження 2/201/124/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, зміну черговості спадкування за законом і зменшення обвязкової частки у спадщині, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 04 листопада 2015 року звернулися до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, зміну черговості спадкування за законом і зменшення обвязкової частки у спадщині, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивачі у своєму позові, а їх представник в судовому засіданні посилаються на те, що з 1995 року ОСОБА_1 і ОСОБА_4 знаходилися в цивільному шлюбі і мешкали разом в будинку 41 по вул. Червона балка м. Дніпропетровська, 02 грудня 2006 року між ними було укладено і зареєстровано офіційний шлюб; у ОСОБА_1 на час виникнення цих відносин був син ОСОБА_2 (позивач), який мешкав окремо, а у ОСОБА_4 - дочка ОСОБА_3 (відповідачка). 05 травня 2015 року у віці 70 років ОСОБА_4 помер і залишив заповіт на все своє майно на імя ОСОБА_1. Позивачі звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, нотаріальна справа була заведена, готувалися документи, але потім позивачі дізналися, що до нотаріальної контори звернулася і відповідачка про прийняття цієї ж спадщини, оскільки вона є інвалідом і має право на обовязкову частку у спадщині незалежно від заповіту. Позивачі з вказаним не згодні, виходячи з того, що ОСОБА_2, як особа, що проживала зі спадкодавцем однією сімєю не менше як пять років до часу відкриття спадщини є спадкоємцем четвертої черги, поте в дійсності цей позивач мешкав з ОСОБА_4 протягом восьми років, спадкодавець знаходився в тяжкому фізичному стані в звязку із проблемами з здоровям і потребував постійного стороннього догляду, який надавав саме цей позивач, він же оплачував комунальні послуги, ніс інші витрати, фактично доглядав спадкодавця, займався господарством. Відповідач не приймала участь у житті батька, покращенні його становища, не було від неї жодної допомоги батьку. Приймаючи до уваги вказане, сторона позивачів вважає за можливе встановлення факту мешкання позивача зі спадкодавцем, а потім і зміну черговості в спадкування позивача після смерті вітчима та зменшення обовязкової долі спадщини відповідачки. Інших спадкоємців немає і ніхто із заявами про прийняття саме вказаної спадщини не звертався та не претендує на вказану спадщину, позивач прийняв вказану спадщину і просив суд надати можливість успадкувати основну частку власності після смерті вітчима. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності в порядку спадкування. Нотаріус фактично відмовив в видачі свідоцтва через відсутність належних документів про права власності на спадкове майно та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивачів, на їх думку, порушено і вони вимушені звертатися до суду. Просили встановлення факту проживання позивача з спадкодавцем однією сімєю, зміну його (позивача) черговості спадкування за законом і зменшення обовязкової частки у спадщині відповідачки, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти позову, згодна, що дійсно після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, але відповідачка не порушували права позивачів, в передбаченому законом порядку звернулася в нотаріальну контору для належного оформлення спадщини, між ними фактично спору немає, але вимоги не доведені і не законні. Проти вимог вони заперечують, оскільки це буде порушенням закону. Все відповідачкою зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивачів на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала, матеріальної чи моральної шкоди не завдавала, тому позов безпідставний і просили в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників позивачів і відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню за наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з 02 грудня 2006 року знаходилися в зареєстрованому шлюбі і мешкали разом в будинку 41 по вул. Червона балка м. Дніпропетровська, у ОСОБА_1 на час виникнення цих відносин був син ОСОБА_2 (позивач), який мешкав окремо, а у ОСОБА_4 - дочка ОСОБА_3 (відповідачка). 05 травня 2015 року у віці 70 років ОСОБА_4 помер і залишив заповіт на все своє майно на імя ОСОБА_1. Позивачі звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, нотаріальна справа була заведена, готувалися документи, але потім позивачі дізналися, що до нотаріальної контори звернулася і відповідачка про прийняття частки цієї ж спадщини, оскільки вона є інвалідом і має право на обовязкову частку у спадщині незалежно від заповіту. Позивачі з вказаним не згодні, виходячи з того, що, на їх думку, ОСОБА_2, як особа, що проживала зі спадкодавцем однією сімєю не менше як пять років до часу відкриття спадщини є спадкоємцем четвертої черги, поте в дійсності цей позивач мешкав з ОСОБА_4 протягом восьми років, спадкодавець знаходився в тяжкому фізичному стані в звязку із проблемами з здоровям і потребував постійного стороннього догляду, який надавав саме цей позивач, він же оплачував комунальні послуги, ніс інші витрати, фактично доглядав спадкодавця, займався господарством. Відповідач, як вказують позивачі, не приймала участь у житті батька, покращенні його становища, не було від неї жодної допомоги батьку. Приймаючи до уваги вказане, сторона позивачів вважає за можливе встановлення факту мешкання позивача зі спадкодавцем, а потім і зміну черговості в спадкування позивача після смерті вітчима та зменшення обовязкової долі спадщини відповідачки. Інших спадкоємців немає і ніхто із заявами про прийняття саме вказаної спадщини не звертався та не претендує на вказану спадщину, позивач прийняв вказану спадщину і просив суд надати можливість успадкувати основну частку власності після смерті вітчима.

Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності в порядку спадкування. Нотаріус фактично відмовив в видачі свідоцтва через відсутність належних документів про права власності на спадкове майно та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивачів, на їх думку, порушено і вони вимушені звертатися до суду. Просили захистити їх законні права.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з 02 грудня 2006 року знаходилися в зареєстрованому шлюбі і мешкали разом в будинку 41 по вул. Червона балка м. Дніпропетровська, у ОСОБА_1 на час виникнення цих відносин був син ОСОБА_2 (позивач), який мешкав окремо, а у ОСОБА_4 - дочка ОСОБА_3 (відповідачка). 05 травня 2015 року у віці 70 років ОСОБА_4 помер і залишив заповіт на все своє майно на імя ОСОБА_1.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. Спадкодавець залишив заповіт, у якому все своє майно заповідав ОСОБА_1, з якою він перебував у шлюбі. У свою чергу, ОСОБА_3, донька спадкодавця, має право на обовязкову частку у спадщині у відповідності до ст. 1241 Цивільного кодексу України, як непрацездатна повнолітня дитина спадкодавця.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України, спадкоємці, які мають право на обовязкову частку у спадщині, спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом.

При визначенні розміру обов'язкової частки у спадщині беруться до уваги всі спадкоємці за законом першої черги, оскільки до переліку осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, належать виключно спадкоємці першої черги. Якщо б спадкодавець не залишив заповіт, спадкування за законом відбувалося б наступним чином: право на спадщину отримали два спадкоємця першої черги: жінка спадкодавця - ОСОБА_1 та донька спадкодавця - ОСОБА_3 по 1/2 частці у спадщині. Отже, обовязкова частка у спадщині ОСОБА_3 складає 1/4 частку спадщину.

Позивачі звернулися з позовом з метою зменшити обовязкову частку відповідача у спадщині наступним чином. Вони просять зменшити обовязкову частку відповідача у спадщині на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України, відповідно до якої, розмір обовязкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між спадкоємцем і спадкодавцем. Позивачі просять встановити факт проживання однією сімєю спадкодавця і позивача ОСОБА_2 (особи, що проживають зі спадкодавцем однією сімєю, відносяться до четвертої черги спадкування за законом), змінити чергу спадкування вказаного позивача за законом з четвертої черги на першу. Таким чином, позивачі вважають, при визначенні обовязкової частки ОСОБА_3 у спадщині повинно враховуватися не два спадкоємці першої черги, а три. Також позивачі просили визначити в натурі обовязкову частку ОСОБА_3. Відповідач вважає позовні вимоги не обгрунтованими, а позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню.

Суд вважає вимоги необґрунтованими, виходячи і з наступного.

Щодо безпідставності зменшення обовязкової частки у спадщині ОСОБА_3 Відповідно до ст. 1241 ЦК України, розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (листом № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування») надав наступне розяснення вказаної норми: «При вирішенні спорів про зменшення розміру обов'язкової частки у спадщині (абз. 2 ч. 1 ст. 1241 ЦК) встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема, нйми може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо».

Серед підстав для зменшення обов'язкової частки у спадщині в юридичній літературі вказують: 1) не підтримання спадкоємцем зв'язків зі спадкодавцем, незважаючи на потребу останнього в цьому; 2) погане поводження із ним; 3) нездійснення належного догляду; 4) надання заздалегідь неправдивих свідчень у суді проти спадкодавця; 5) звинувачення спадкодавця у вчиненні тяжкого злочину; 6) неповідомлення про те, що готується замах на життя спадкодавця; 7) не надання спадкодавцеві допомоги, коли той перебував у небезпеці; 8) аморальна поведінка обов'язкового спадкоємця не лише щодо спадкодавця, а й щодо інших спадкоємців, зокрема й тих, хто має право на обов'язкову частку.

Позивачі, звертаючись з вимогою про зменшення обовязкової частки у спадщині ОСОБА_3, вказують, що вона нібито не приймала ніякої участі у покращенні становища свого батька, не переймалася його життям і здоровям та не надавала йому жодної допомоги.

Вказаний аргумент позивачів не підтверджується жодними доказами, вони лише вказують, що відповідні пояснення можуть надати свідки - сусіди позивачів. Але дане твердження не відповідає дійсності: ОСОБА_3 - донька спадкодавця, після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вона дійсно рідко навідувалася до місця проживання батька та позивача. Це повязано з тією обставиною, що між відповідачем та позивачами не склалося приязних стосунків.

Однак ОСОБА_3 продовжувала регулярно спілкуватися з батьком, надавала йому кошти для придбання необхідних ліків та інших потреб. Вони зустрічалися поза місцем проживання спадкодавця. Крім того, ОСОБА_4 також спілкувався з донькою ОСОБА_3, яка є його онукою. Відповідач та спадкодавець також разом їздили відпочивати, що підтверджується роздрукованими фотографіями.

Після смерті ОСОБА_4 саме відповідач взяла на себе організацію його поховання та усі повязані з цим матеріальні витрати. Позивачі визнають цю обставину у позовній заяві. Дійсно, ОСОБА_3 залишила розписку про те, що не має до позивачів матеріальних претензій щодо витрат на поховання. Вказані обставини підтверджують той факт, що між спадкодавцем та відповідачем зберігалися нормальні родинні стосунки.

Цивільний кодекс України захищає права непрацездатних спадкоємців, визначаючи їх право на обовязкову частку у спадщині. Для того, щоб обмежити права таких спадкоємців, зацікавлені особи повинні мати достатні підстави та належним чином їх підтвердити у судовому порядку. Позивачі не обґрунтували свою позовну вимогу про зменшення обов'язкової частки у спадщині ОСОБА_3, відповідно, вона не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та зміну порядку черговості спадкування за законом.

Позивачі просять встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посилаючись на ті обставини, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1, з якою ОСОБА_4 одружився у 2006 році. У 2007 році позивач ОСОБА_2 переїхав до них жити, вів з ними спільний побут, піклувався про спадкоємця.

У свою чергу, відповідно до ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Позивачі вважають, що встановлення факту проживання однією сімєю вплине на право спадкування за законом ОСОБА_2 після спадкодавця та на зменшення розміру обовязкової частки відповідача.

Однак така позиція не відповідає законодавству, від встановлення факту проживання однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не буде залежати виникнення, зміна або припинення будь-яких особистих чи майнових прав.

Однією з позовних вимог є зміна черговості спадкування за законом ОСОБА_2 після ОСОБА_4 з четвертої черги на першу.

Відповідно до ст. 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Дана позовна вимога не підлягає задоволенню з декількох підстав. З процесуального аспекту, ставити питання про зміну у судовому порядку черговості одержання права на спадкування можна лише у випадку, коли має місце спадкування саме за законом. У такому випадку виникає необхідність визначити коло осіб, які мають право на спадкування майна спадкодавця. Відповідно до ЦК України та судової практики, що склалася, інститут зміни черговості одержання права на спадкування, передбачений ст. 1259 ЦК України, застосовується саме тоді, коли має місце спадкування за законом і особа реально претендує на отримання частки у спадковому майні.

У даному випадку має місце спадкування за заповітом та спадкування відповідачем обовязкової частки у спадщині. Позивач ОСОБА_2 у будь-якому випадку не спадкуватиме майно після спадкодавця, тобто звернення з позовною вимогою про застосування норми ч. 2 ст. 1259 ЦК України є безпідставним.

Крім того, з процесуального аспекту позовна вимога, яку заявляють позивачі: «Змінити чергу спадкування за законом з четвертої на першу» взагалі не відповідає законодавству. Частина 2 ст. 1259 ЦК України взагалі не регламентує зміну черговості спадкування. Ця норма присвячена можливості одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування.

У розясненні (листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування») прямо вказано, що зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261 - 1265 ЦК.

З матеріально-правового аспекту так само немає підстав для одержання ОСОБА_2 права на спадкування після ОСОБА_4 разом із спадкоємцями першої черги. Згідно вищезазначеного розяснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» прямо вказано, що підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

Усі вказані обставини повинні доводитися сукупністю доказів. Однак позивачі у позовній заяві взагалі не надали жодного обґрунтування зазначеної позовної вимоги та не надали ніяких підтверджувальних доказів. У свою чергу, відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, позовна вимога про зміну черги спадкування ОСОБА_2 після

ОСОБА_4 з четвертої на першу не відповідає нормам законодавства, є

необґрунтованою і не підлягає задоволенню.

Щодо не обґрунтованості позовної вимоги про визначення в натурі обов'язкової частки ОСОБА_3. Вказана позовна вимога є передчасною, оскільки на сьогоднішній день немає підстав для звернення з даною позовною вимогою,так як не має документів, які б підтверджували наявність спору з цього приводу. Більше того, на сьогоднішній день взагалі не зібрані і не подані а ні до суду, а ні до нотаріуса документи, які б підтверджували наявність та обсяг майна, що входить до спадкової маси.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 cт. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно cт. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із зазначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За приписами пункту 4.15. Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до cт. 1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (cm. 182 цього кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Згідно cт. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачами до суду не надано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Не може суд прийняти до уваги наполягання представника позивачів на позовних вимогах навіть в частині, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, зміну черговості спадкування за законом і зменшення обвязкової частки у спадщині відмовити.

Таким чином, позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю, зміну черговості спадкування за законом і зменшення обвязкової частки у спадщині не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 15, 16, 321, 328, 1216, 1217, 1220, 1223,1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, зміну черговості спадкування за законом і зменшення обвязкової частки у спадщині відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -