УхвалА

іменем україни

9 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмила Анатоліївна, про визнання договорів недійсними та зобов'язання вчинити певні дії за касаційними скаргами: ОСОБА_4, поданою його представником- ОСОБА_6, та ОСОБА_7, поданою її представником - ОСОБА_8, на рішення Печерського районного суду м. Києва від12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від28 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 17 жовтня 2007 року між акціонерним банком «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Брокбізнесбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого, з урахуванням додаткових угод, банк відкрив позичальнику кредитну лінію з лімітом кредитної заборгованості у розмірі 1 500 тис. доларів США, зі сплатою 12 % річних, строком до 18 жовтня 2012 року.

Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 2 березня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 782 522 долари 40 центів США, що еквівалентно 105 014 623 грн 29 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 1 500 тис. доларів США, що еквівалентно 41 644 680 грн; заборгованість за процентами у розмірі 579 058 доларів 59 центів США, що еквівалентно 16 076 473 грн 12 коп.; проценти за користування чужими грошовими коштами згідно зі ст. 625 ЦК України на суму боргу по кредиту у розмірі 106 495 доларів 62 центи США, що еквівалентно 2 956 650 грн 68 коп.; пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі 23 653 205 грн 70 коп.; пеня за прострочення сплати процентів у розмірі 9 131 061 грн 12 коп.; проценти за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 625 ЦК України на суму боргу по процентам у розмірі 41 111 доларів 47 центів США, що еквівалентно 1 141 382 грн 67 коп.; неустойка у розмірі 5 % від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом у розмірі 10 411 170 грн.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Брокбізнесбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 3 782 522 долари 40 центів США, що еквівалентно 105 014 623 грн 29 коп.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Брокбізнесбанк» посилаючись на те, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать законодавству, принципу добросовісності, унаслідок чого наявний істотний дисбаланс договірних прав, обов'язків та погіршення його становища, як споживача фінансових послуг. Кредитний договір не містить необхідних істотних умов договору споживчого кредитування, а саме детальний розпис вартості кредиту, проте містить несправедливі умови.

Крім того, ним підписано лише останню сторінку спірного кредитного договору від 17 жовтня 2007 року, унаслідок чого він також вважав, що між ним та банком не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов цього договору, відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту, у тому числі і в додаткових угодах до вищевказаного кредитного договору, які він не підписував та не отримував від банку, хоча є працівником цієї банківської установи. Отже, банком повної, достовірної інформації щодо отриманого кредиту йому надано не було, чим порушено його права та положення Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив суд визнати недійсними кредитний договір від 17 жовтня 2007 року та додаткові угоди до нього, а саме додаткову угоду № 1 від 17 жовтня 2007 року; додаткову угоду № 2 від 11 квітня 2008 року; додаткову угоду № 3 від 14 квітня 2008 року; додаткову угоду № 4 від 27 серпня 2008 року; додаткову угоду № 5 від 9 січня 2009 року; додаткову угоду № 6 від 24 квітня 2009 року; додаткову угоду № 7 від 8 травня 2009 року; додаткову угоду № 8 від 29 вересня 2009 року; додаткову угоду № 9 від 28 грудня 2009 року; додаткову угоду № 10; додаткову угоду № 11 від 13 грудня 2010 року; додаткову угоду № 12 від 20 січня 2011 року; додаткову угоду № 13 від 24 січня 2011 року. Також, оскільки основне зобов'язання є недійсним, відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, просив визнати недійсними: договір поруки від 11 квітня 2008 року; договір застави майнових прав на грошові кошти (з майновим поручителем) від 14 квітня 2008 року; договір застави майнових прав на грошові кошти (з майновим поручителем) від 27 серпня 2008 року; договір застави майнових прав на грошові кошти (з майновим поручителем) від 26 березня 2010 року; договір іпотеки від 9 грудня 2010 року; договір застави майнових прав на грошові кошти (з майновим поручителем) від 24 січня 2011 року. Крім того, просив скасувати заборону відчуження земельних ділянок, що розташовані: на території Житньогірської сільської ради с. Житні Гори Рокитнянського району Київської області та на території Савицької сільської ради с. Савинці Рокитнянського району Київської області, визнати неправомірним не ознайомлення його перед укладенням спірного кредитного договору з інформацією у повному обсязі за цим договором та з додатковою угодою № 2 від 11 квітня 2007 року згідно з вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від28 лютого 2017 року, позов ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість по кредитному договору від 17 жовтня 2007 року у розмірі 3 782 522 долари 40 центів США, що еквівалентно 105 014 623 грн 29 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, та представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарг цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов ПАТ «Брокбізнесбанк» та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суди, вірно застосувавши положення ст. ст. 526, 543, 549, 554, 625, 1048, 1050 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданихсторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав, унаслідок чого наявні підстави для стягнення з нього кредитної заборгованості разом із штрафними санкціями, розмір яких судом визначено відповідно до умов кредитного договору та вимог закону. Відповідачем належними доказами не спростовано наданого банком розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором. Крім того, у п. 8.6 кредитного договору сторонами збільшено строк позовної давності до 10 років.

Суди, вірно застосувавши положення ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 638 ЦК України, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_4 не довів, що укладений між сторонами договір є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення його становища як споживача кредитних послуг. Посилання ОСОБА_4 на те, що при укладенні спірного кредитного договору сторони не дійшли згоди щодо усіх його істотних умов та введення позивача в оману, є безпідставними та ним не доведені, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що відповідно до положень ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України при укладенні спірного правочину сторони погодили його умови. ОСОБА_4, підписуючи вказаний договір та додатки до нього, засвідчив, що надана йому банком інформація є повною, доступною, достовірною. ОСОБА_4 виконував його умови та сплачував кредитні кошти, тобто визнав умови договору.

Суди, дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_4 не доведено розбіжності змісту тексту на перших трьох аркушах кредитного договору, оскільки банком було надано примірник кредитного договору, на якому міститься підпис позичальника, що у тому числі підтверджує отримання ОСОБА_4 примірника цього договору, який до суду ним надано не було, тобто не підтверджено наявність будь-якої розбіжності між примірниками. Крім того, ОСОБА_4 був провідним менеджером цього банку, який керував головним центральним офісом у м. Києві та контролював його роботу, що також свідчить про його обізнаність з правилами та порядком надання і оформлення кредиту.

Суди дійшли правильного висновку про те, що доводи ОСОБА_4 про недійсність спірного договору у зв'язку з наданням банком кредиту у доларах США безпідставні, оскільки на момент видачі кредиту у ПАТ «Брокбізнесбанк» була наявна відповідна ліцензія на право здійснювання операцій визначені ч. 1 пп. 5-11, ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Доводи касаційної скарги ОСОБА_7 щодо необхідності її згоди на укладення ОСОБА_4 спірних правочинів, як другого з подружжя, відсутність якої є підставою для недійсності кредитного договору, безпідставні. Згідно з вимогами СК України вважається, що ОСОБА_4 діяв за згодою подружжя. Зазначене узгоджується з роз'ясненнями, викладеними у пп. 14, 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_6, та ОСОБА_7, подану її представником - ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта