Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Херсонводпроект» до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів позики та стягнення суми, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Херсонводпроект» про визнання недійсними договорів позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Херсонської області від

31 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Херсонводпроект» (далі - ПАТ «Херсонводпроект») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 15 грудня 2013 року та

02 січня 2014 року ОСОБА_4, працюючи директором ПАТ «Херсонводпроект», уклав від імені товариства та в своїх інтересах договори позики № 04/11 та 01/14, за умовами яких отримав кошти на загальну суму

290 700 грн, що підтверджується видатковими касовими ордерами.

Позивач зазначав, що укладені договори позики є недійсними, оскільки відповідач, на час укладення цих договорів, займав посаду директора ПАТ «Херсонводпроект», а тому не мав права вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє у своїх інтересах відповідно до положень ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Посилаючись на вказані обставини та, з урахуванням поданих уточнень, ПАТ «Херсонводпроект» просило визнати недійсними договори позики № 04/11 від 15 грудня 2013 року та № 01/14 від 02 січня 2014 року, укладені між ПАТ «Херсонводпроект» та ОСОБА_4; стягнути з

ОСОБА_4 на їх користь грошову суму отриману за вказаними договорами з урахуванням індексу інфляції у розмірі 362 297 грн 32 коп.

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати оспорюванні договори позики недійсними на підставі ст. 234 ЦК України(фіктивний правочин), оскільки фактично грошові кошти йому не передавались.

Зазначав, що зазначені договори є фіктивними, укладались під тиском голови Наглядової Ради товариства та фактично грошових коштів він не отримував.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 12 червня

2015 року позовні вимоги ПАТ «Херсонводпроект» задоволено.

Визнано недійсним договір позики № 04/11 від 15 грудня 2013 року, укладений між ПАТ «Херсонводпроект» та ОСОБА_4

Визнано недійсним договір позики № 01/14 від 02 січня 2014 року, укладений між ПАТ «Херсонводпроект» та ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Херсонводпроект» 362 297 грн 32 коп. в рахунок погашення заборгованості за договорами

№ 04/11 від 15 грудня 2013 року та № 01/14 від 02 січня 2014 року з урахуванням індексу інфляції.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Херсонводпроект» про визнання недійсними договорів позики відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 31 серпня

2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 12 червня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Херсонводпроект».

Визнано недійсним договір позики № 01/14 від 02 січня 2014 року, укладений між ПАТ «Херсонводпроект» та ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Херсонводпроект»

173 200 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Херсонводпроект» про визнання недійсними договорів позики відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Херсонводпроект», суд першої інстанції виходив із того, що укладені правочини суперечать вимогам ч. 3

ст. 238 ЦК України, а тому є недійсними, при цьому з ОСОБА_4 підлягає стягненню отримана ним грошова сума на підставі недійсних договорів з урахуванням індексу інфляції.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги є безпідставними, оскільки ознаки фіктивності оспорюваних договорів відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення первісного позову та відмову в задоволені зустрічного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір позики №04/11 від 15 грудня 2013 року є неукладеним, оскільки відсутні докази отримання грошових коштів за даним договором. При цьому договір позики № 04/14 від 02 січня 2014 року був підписаний ОСОБА_4, яким отримано за ним 173 200 грн, а тому суд вважав його недійсним на підставі ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Відмовляючи в задоволені зустрічних позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначав про відсутність правових підстав для визнання фіктивним договору позики №04/11 від 15 грудня 2013 року, з підстав його неукладеності, а договору позики № 04/14 від 02 січня 2014 року - з підстав отримання ОСОБА_4 грошових коштів за вказаним договором.

Висновок суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Встановлено, що 15 грудня 2013 року між ПАТ «Херсонводпроект» в особі ОСОБА_4, який діяв на підставі статуту, та приватної особи ОСОБА_4 було укладено договори позики № 04/11 та № 01/14 від

02 січня 2014 року, за умовами яких ПАТ «Херсонводпроект» передає

ОСОБА_4, як безпроцентну фінансову допомогу в сумі 116 500 грн

строком до 01 грудня 2014 року та в сумі 174 200 грн 00 коп. строком до

31 грудня 2014 року.

Відповідно до п. 2.1 спірних договорів позики грошові кошти боржнику видаються із каси кредитора.

На підтвердження отримання ОСОБА_4 коштів за спірними договорами позики позивачем надані видаткові касові ордери ПАТ «Херсонводпроект» № 72 від 19 грудня 2013 року; № 73 від 24 грудня

2013 року, № 74 від 26 грудня 2013 року, № 75 від 30 грудня 2013 року; видаткові касові ордери від 03 січня 2014 року; від 09 січня 2014 року;

24 січня 2014 року, 05 лютого 2014 року, 26 лютого 2014 року, 27 лютого 2014 року, 28 лютого 2014 року, 05 березня 2014 року, 07 березня 2014 року, 17 березня 2014 року, 24 березня 2014 року, 26 березня 2014 року, 18 квітня 2014 року, 25 квітня 2014 року, 29 квітня 2014 року, 16 травня 2014 року,

23 травня 2014 року, 17 червня 2014 року, 20 червня 2014 року, 08 липня 2014 року, 11 липня 2014 року, 04 серпня 2014 року, 11 серпня 2014 року.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 458/02 від 04 липня 2016 року підписи від імені ОСОБА_4, розміщені в графі «підпис» у наданих на експертизу документах, а саме видаткових касових ордерах ПАТ «Херсонводпроект» № 72 від 19 грудня 2013 року; № 73 від

24 грудня 2013 року, № 74 від 26 грудня 2013 року, № 75 від 30 грудня

2013 року, виконані не самим ОСОБА_4, а іншою особою (особами). Досліджені підписи виконанні з наслідуванням підпису (підписам) ОСОБА_4

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 640 ЦК України Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Враховуючи, встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо неотримання ОСОБА_4 грошових коштів за договором позики №04/11 від 15 грудня 2013 року, правильним є висновок апеляційного суду про неукладеність оспорюваного договору з підстав зазначених у ч. 2 ст. 640 ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 238 ЦК Українипредставник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 203 ЦК Українипередбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин повинен вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Беручи до уваги те, що договір позики № 04/14 від 02 січня 2014 року був підписаний ОСОБА_4 від імені юридичної особи та в своїх інтересах, при цьому судом апеляційної інстанції встановлено, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, отримання ОСОБА_4 за вказаним договором грошової суми у розмірі 173 200 грн, правильним є висновок апеляційного суду про наявність підстав для визнання оспорюваного договору позики недійсним та повернення отриманих за недійсним правочином коштів.

Суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, встановив фактичні обставини у справі, законно та обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволенні позовних вимог ПАТ «Херсонводпроект» та відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та при їх дослідженні і встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

При цьому доводи касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про розподіл судових витрат спростовуються матеріалами справи, висновками суду апеляційної інстанції, положеннями ст. 88 ЦК України та Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 31 серпня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.М.Коротун

Л.М. Мазур