Суддя Бугера О. В.
Провадження № 2/644/178/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова у складі:

Головуючого судді Бугери О.В.,

При секретарі Ілові А.В.,

За участі представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м.Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договору позики, договору про задоволення вимог іпотекодержателя та нікчемним акту прийому-передачі коштів, 3-я особа у справі приватний нотаріус Широкова Вікторія Анатоліївна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем подано до суду відповідний позов. В обґрунтування позову зазначено, що 26.03.2010 року відповідачами у справі у ОСОБА_5 позичені валютні цінності на суму 27200 доларів США, які відповідачі зобов'язались повернути первісному кредитору у певному порядку та у визначені строки, але не пізніше 26 березня 2011 року. Того ж дня, між сторонами укладено договір позики, що був посвідчений нотаріально. Позивач звернувся до відповідачів щодо виконання зобов'язання за договором позики. Оскільки відповідачами було порушено взяті на себе зобов'язання за договором та первісному кредитору борг не повернуто, первісний кредитор ОСОБА_5 на виконання обов'язку відповідачів прийняв від ОСОБА_6 грошові кошти відповідно до акту прийому-передачі від 20 вересня 2010 року. Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.512 ЦК України ОСОБА_6 набув права первісного кредитора за договором позики від 26.03.2010 року в повному обсязі та на умовах, що існували до складання акту. Відповідачі не виконали своїх зобов'язань, тому позивач був змушений звернутись до суду із позовом про стягнення суми заборгованості. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17.04.2013 року було стягнуто солідарно з відповідачів на його користь 215402 гривні в рахунок погашення основного боргу, та 30000 гривень в рахунок погашення неустойки, а також судові витрати в сумі 2454,02 гривні. Всього на користь заміненого кредитора було стягнуто з відповідачів суму заборгованості в розмірі 247856 гривень 02 копійки. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013 року рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова залишено без змін. Не зважаючи на наявне рішення відповідачами сума заборгованості погашена не булі. Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення процентів за користування коштами та інфляційного збільшення, 3% річних, неустойки та моральної шкоди. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 25.12.2013 року було стягнуто з відповідачів солідарно на його користь 3% річних в сумі 24008 гривень 11 копійок, неустойку в сумі 594000 гривні, а всього 618008 гривень 11 копійок. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 06.03.2014 року рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова змінено та стягнуто 3% річних в сумі 5116 гривень 42 копійки та судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок. Тобто, загальна сума заборгованості за укладеним договором позики від 26.03.2010 року, разом із понесеними судовими витратами складає 253216 гривень 04 копійки. Розмір зазначеної суми був визначений судовими рішеннями, а тому в силу ч.3 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним договором позики, того ж дня між сторонами договору - відповідачами та первісним кредитором ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя. За умовами якого, в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики відповідачі передали в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51,4 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м.. Предмет іпотеки належить іпотекодавцям відповідачам у справі на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради від 29 червня 1999 року №7-99-189243, яке було зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 02 липня 1999 року. 26 грудня 2013 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова ухвалив рішення, яким визнав за ОСОБА_6 право наступного, після ОСОБА_5, іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, відповідно до договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 26 березня 2010 року, яким забезпечується виконання відповідачами зобов'язання з повернення боргу в розмірі 27200 доларів США зі строком повернення не пізніше 26 березня 2011 року відповідно до договору позики від 26 березня 2010 року. У зв'язку із чим до нього перейшли всі права ОСОБА_5 в обсязі та на умовах, які існували на момент переходу цих прав. З урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку» зазначав, що позивач бажає за рахунок предмету іпотеки шляхом застосування визначеної законом процедури звернення стягнення шляхом продажу з публічних торгів задовольнити свої вимоги за договором позики від 26.03.2010 року в повному обсязі визначеному судовим рішенням, що набрало законної сили. Просив суд в рахунок задоволення вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 на суму 253216 гривень 04 копійки, яка складається з неповернутої частини боргу в сумі 215402 гривні, 3 % річних в сумі 5116 гривень 42 копійки, неустойки в сумі 30000 гривень, судових витрат в сумі 2697 гривень 62 копійки, згідно рішень Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17 квітня 2013 року та апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2014 року, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу на публічних торгах за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу, але не нижче, ніж за визначеною сторонами в п.5 іпотечного договору ціною на рівні 330000 гривень, розподілити судові витрати.

Додатково представником позивача ОСОБА_6 подано письмові пояснення по суті позову та зазначено, що відповідно до положень п.38 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотеко держателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Позивач бажає скористуватись своїм правом продажу відповідного іпотечного майна шліхом прилюдних торгів. Також, ОСОБА_6 об'єктивно не міг реалізувати способи звернення стягнення на іпотеку шляхом вчинення виконавчого напису оскільки строк встановлений для його вчинення вже минув, а строк на звернення до суду із відповідним позовом не пропущений. Вважали, що такі вимоги за позовом повністю узгоджуються із вимогами судової практики та є правомірними, просили суд задовольнити вимоги за позовом в повному обсязі.

Позивачем ОСОБА_6 подано заяву про розгляд справи за його відсутності (том 2 а.с.42).

В ході розгляду справи відповідно до ухвали суду від 16.06.2017 року залучено до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_3, що проживає за адресою АДРЕСА_2. Позивачем ОСОБА_3 03.07.017 року подано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідачі проти позову заперечували та було подано зустрічну позовну заяву від ОСОБА_4, ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договору позики, договору про задоволення вимог іпотектодержателя та нікчемним акту прийому-передачі коштів, 3-я особа у справі приватний нотаріус Широкова Вікторія Анатоліївна, яка прийнята судом до спільного розгляду. В обґрунтування позову зазначено, що позивачі по зустрічному позову є власниками квартири АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності. Тривалий час вони зареєстровані та проживають в квартирі. В березні 2010 року до них звернувся їх родич ОСОБА_9, який займався власним сільськогосподарським бізнесом та просив надати їх квартиру у якості застави за його кредитом. Вони вирішили піти на зустріч родичу. Вони довіряли йому, а тому ця угода не викликали у них ніяких підозр та побоювань. 26 березня 2010 року вони прибули до приміщення приватного нотаріуса Широкової В.А. разом із їх родичем ОСОБА_9, зустрілися з ОСОБА_5, якого він представив як свого знайомого кредитора, з метою укладання договору позики та забезпечення його іпотекою. ОСОБА_5 пояснив, що надає кредит в розмірі 20000 доларів США під 3% щомісячно. Нотаріусом було надано примірник договору позики, відповідно до якого ОСОБА_5 нібито надає їм в борг 27200 доларів США. На їх питання чому сума відрізняється, було зазначено, що це загальна сума, з урахуванням відсотків протягом 12 місяців, тобто з 26 березня 2010 року по 26 березня 2011 року. В той же день було укладено договір про задоволення вимог іпотеко держателя, договір комісії. При підписанні зазначених договорів вони були впевнені в тому, що всі закони дотримуються, оскільки договори посвідчував нотаріус, який їм все роз'яснив. Акт прийому-передачі не посвідчувався нотаріусом, а тому викликає великі сумніви щодо його законної природи та форма, в якій він вчинений, не відповідає вимогам ст.513 ЦК України щодо заміни кредитора. На їх думку акт прийому-передачі є нікчемним. Вважали, що всі маніпуляції з їх майном проводились відповідачами таємно від них. Лише в 2015 році коли суд прийняв рішення про відібрання в них квартири вони зрозуміли, що їх ввели в оману, оскільки якщо б вони усвідомлювали усі істотні умови договору, який укладали з ОСОБА_5 та знали які наслідки від нього настануть, то не підписали б цей договір. Вважали, що відповідачі домовились із їх родичем ОСОБА_9 та фактично ввели їх в оману щодо істотних умов укладаємої угоди, скористались їх довірливістю, необізнаністю у юридичних питаннях та договірних зобов'язаннях і вчинили та продовжують вчиняти щодо них шахрайські дії по відібранню нерухомого майна нечесним шляхом. У них було відсутнє воловиявлення на укладання зазначених договорів, вони мали на меті зовсім інші наслідки від угоди та бажали досягти іншого ніж купівля-продаж або відібрання за борги квартири. Лише бажали допомогти своєму родичу ОСОБА_9 та під впливом уговорів його та ОСОБА_5 підписали договори, не в повній мірі усвідомлюючи значення своїх дій та наслідки. На їх думку при укладанні даних договорів мало місце недодержання в момент вчинення правочину вимог встановлених частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зазначали, що вони помилилися щодо обставин укладаємих угод та прийняли неправильне рішення, що не відповідало їх внутрішній волі. Вони були впевнені, що вони виступають майновими поручителями ОСОБА_9, як поручителі своєю квартирою, а платити борг буде ОСОБА_9 та їх це не стосується надалі. Посилались на те, що на їх думку строк позовної давності не пропущений, оскільки про порушення їх права вони дізнались лише в 2015 році, коли було прийнято рішення про звернення стягнення на їх квартиру та виселення їх. Даною справою займався професійний юрист, на думку якого вони покладались, вони навіть не знали, що квартира продана ОСОБА_7, тому вважали, що строк на звернення до суду з даним позовом не порушений.

Просили суд визнати недійсним договір позики, укладений 26 березня 2010 року між ними та ОСОБА_5, за реєстровим номером 712, визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотеко держателя, укладений 26 березня 2010 року укладений між ними та ОСОБА_5, за реєстровим номером 714 на підставі ч.3-5 ст.203 ЦК України та визнати нікчемним акт прийому-передачі коштів від 20 вересня 2010 року, письмово оформлений і підписаний між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі п.4 ст.203 ЦК України. Стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 275 гривень 60 копійок.

В судовому засіданні 11.11.2016 року відповідачі за первісним позовом, позивачі за зустрічним позовом, їх представник ОСОБА_10 доводи викладені в зустрічній позовній заяві підтримали, просили позов задовольнити, проти первісного позову заперечували та просили в його задоволенні відмовити. В подальшому в судове засідання відповідачі не з'явились, в судовому засіданні приймала участь інший представник відповідачів за первісним позовом, позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_2, яка просила зустрічний позов задовольнити, відмовити в задоволенні первісного позову з огляду на зміст ухвали касаційної інстанції, просила врахувати, що позиція викладена в ухвалі є обов'язковою для суду першої інстанції.

Представником позивача ОСОБА_6 було подано письмові заперечення проти зустрічної позовної заяви, що долучені до матеріалів справи та в їх обґрунтування зазначено, що позивачами за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладених в позові. Позивачі за зустрічним позовом не заперечували проти того, що дійсно отримали позику та зобов'язались її повернути, з метою забезпечення виконання зобов'язання було укладено договір про задоволення вимог іпотеко держателя. Свої зобов'язання ОСОБА_4 порушили та первісний кредитор прийняв пропозицію від ОСОБА_6 про виконання зобов'язань боржників та переходу до нього прав кредитора за договорами. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17.04.2013 року було стягнуто суму заборгованості, стягнення було на користь заміненого кредитора ОСОБА_6, зазначене рішення залишено без змін апеляційною інстанцією. В подальшому, у зв'язку із невиконанням рішення суду ОСОБА_6 звертався до суду про стягнення процентів, інфляційних витрат та 3% річних, неустойки, моральної шкоди. Рішенням суду вимоги були задоволені частково. Загалом за рішеннями суду було вирішено стягнути на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_4. - 253 216 гривень 04 копійки. Ці обставини встановлені судовими рішенням та в силу ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доведенню. Рішенням суду від 26.12.2013 року суд визнав за ОСОБА_6 право наступного після ОСОБА_5 іпотеко держателя. Тобто, до ОСОБА_6 перейшли всі абсолютні права ОСОБА_5. Письмова форма договору позики сама по собі є доказом не лише укладання договору а й передачі коштів. Всі істотні умови при укладанні договорів були обумовлені, про що свідчать підписи позивачів за зустрічним позовом на договорах, в момент укладання договору будь-яких вимог з боку сторони договору не заявлялось. Також, посилались на те, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, належну правову оцінку було надано в судових рішеннях, а тому факт правомірності акту вже був предметом розгляду та додаткового повторного доказування не потребує. Також просили застосувати строк позовної давності до заявлених вимог, оскільки із вимогами про визнання договорів недійсними позивачі за зустрічним позовом мали право звернутись не пізніше 26 березня 2013 року, окрім цього позивачі звертались до суду із зустрічним позовом про визнання договору комісії та договору купівлі-продажу квартири недійсними ще в 2012 році, а тому навіть з урахуванням даних обставин мали право звернутись до суду із позовом до 27.03.2015 року. Повідомлення про виконання обов'язку за договором було надіслано боржникам 15 лютого 2012 року, тобто з цього моменту позивачі за зустрічним позовом повинні були дізнатись про порушення їх права. Достатніх обставин поважності причин пропуску строку позовної давності в позові не наведено. Просили відмовити в задоволенні позову, оскільки він є безпідставним, а також застосувати насідки пропуску строку позовної давності.

3-я особа за зустрічним позовом приватний нотаріус Широкова Вікторія Анатоліївна подала свої пояснення по суті справи, посилалась на те що, 26.03.2010 року до неї звернулись сторони договору з проханням укласти договір позики, було надано документи, що посвідчують особи сторін, нею відповідно до вимог п.8 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України було роз'яснено сторонам їх права та обов'язки, попереджалось про наслідки нотаріальних дій, для того, щоб юридична необізнаність не могла їм зашкодити, встановлені дійсні наміри кожного із сторін, розуміння сторін значення та умов правочину та його правових наслідків. Перед підписанням договору позики було ознайомлено сторони із його змістом та поставлено особисті підписи. Аналогічні дії були вчинені під час укладання договору про задоволення вимог іпотеко держателя, при цьому також було перевірено відсутність обтяжень на об'єкт нерухомого майна. Після його вчинення він був належним чином зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що підтверджується відповідним витягом. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. (том 2 а.с.62-64).

Відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_7 в судове засідання не з'явились, будь-яких заперечень до суду не подавали, про час та дату розгляду справи повідомлялись.

Суд, вислухавши доводи відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із змісту договору позики від 26.03.2010 року, що був укладений між ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_4, ОСОБА_1, з іншого боку, ОСОБА_1 надано позику в розмірі 27200 доларів США (том 1 а.с.10), із строком повернення 26 березня 2011 року. Складено акт прийому-передачі коштів (том 1 а.с.11), того ж дня між сторонами укладено укладений договір про задоволення вимог іпотеко держателя, предметом якого була квартира, що належить відповідачам (том 1 а.с.23-24). Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна заборона на відчуження квартира була внесена за реєстраційним номером 9668422 приватним нотаріусом 26.03.2010 року (том 2 а.с.86).

Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17.04.2013 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про зняття з реєстрації та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про визнання договору комісії та договору купівлі-продажу квартири недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування заборони відчуження квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення коштів, позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_1 задоволено частково та визнано недійсним договір комісії, визнано недійсним договір купівлі-продажу укладений 26.03.2010 року, визнано за ОСОБА_4. право спільної сумісної власності на квартиру, скасовано заборону відчуження. Також задоволено частково позов ОСОБА_6 та стягнуто з ОСОБА_4. солідарно в рахунок погашення основного боргу 215402 гривні та 30000 гривень неустойки, а також судові витрати в сумі 2454,02 гривні (том 1 а.с.12-14). Зазначене рішення відповідно до ухвали апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013 року було залишено без змін та набрало законної сили (том 1 а.с.15-18).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 25.12.2013 року, що було змінено відповідно до ухвали апеляційного суду Харківської області від 06.03.2014 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_4. на його користь 3% річних в сумі 5116 гривень 42 копійки та судові витрати в сумі 243 гривні 60 копійок (том 1 а.с.19-22).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 26.12.2013 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 та визнано за ним право наступного, після ОСОБА_5, іпотекодержателя на предмет іпотеки за укладеним договором про задоволення вимог іпотеко держателя від 26.03.2010 року (том 1 а.с.25-27).

26.08.2014 року представником ОСОБА_6 направлено на адресу ОСОБА_4. вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки (том 1 а.с.28), що була отримана адресатами згідно до зворотніх повідомлень 29.08.2014 року (том 1 а.с.37-40).

Відповідно до наданого звіту про незалежну оцінку майна від 19.06.2015 року ринкова вартість квартири становить 313130 гривень (том 2 а.с.4-23). В ході розгляду справи позивачем було подано додатково звіт про незалежну оцінку майна ФОП ОСОБА_11 на дану оцінки 23.01.2017 року на суму 517300 гривень (том 2 а.с.123-148).

27.01.2017 року між позивачем ОСОБА_6, ОСОБА_5, з одного боку, та ОСОБА_3, з іншого боку, укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстровим номером 35. В силу норм 512-517 ЦК України ОСОБА_3 набув сукупність прав вимог, що належать первісним кредиторам і став кредитором за договором позики, укладеним ОСОБА_5 з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 26 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. за реєстровим номером 712 та укладеним в його забезпечення Договором про задоволення вимог іпотеко держателя від 26 березня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. за реєстровим номером 714.

За цим договором ОСОБА_3 набув всю сукупність прав кредитора за основним зобов'язанням, що визначено змістом договору позики та підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17.04.2013 року, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013 року, рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 26.12.2013 року, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06.03.2014 року, ухвалою ВССУ від 15.05.2014 року (том 2 а.с.206-207).

28.02.2017 року на адресу ОСОБА_4. було направлено вимогу новим кредитором ОСОБА_3 про виселення з квартири, вивезення майна (том 2 а.с.172-175).

В рамках даної справи 23.03.2015 року Орджонікідзевським районним судом м.Харкова було прийнято рішення, яке відповідно до ухвали апеляційного суду Харківської області від 27.05.2015 року залишено без змін, щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, виселення відповідачів (том 1 а.с.81-88, 129-133). Як вбачається із змісту ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.10.2015 року було задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та скасовано відповідні рішення, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції ( том 1 а.с.171- 175). В обґрунтування ухвали зазначено, що суди вирішуючи питання в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не врахували вимог законодавства та умов спірного договору та не встановили чи використано позивачем передбачену договором про задоволення вимог іпотеко держателя від 26.03.2010 року процедуру реалізації іпотечного майна, у зв'язку із чим дійшли передчасного висновку у справі. Загальні положення про іпотеку, а також підстави та порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки визначено Законом України «Про іпотеку». Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України «Про іпотеку»). Згідно з положеннями ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити істотні умови, які визначені цією статтею та може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, до договору іпотеки застосовуються загальні правила щодо свободи договору, згідно з якими договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Тобто, відповідно до вимог ст.ст.6, 627 ЦК України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Доводи сторони позивача за первісним позовом, що наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотеко держателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а позивач бажає скористуватись своїм правом саме продажу відповідного іпотечного майна шляхом прилюдних торгів та відсутність можливості реалізувати способи звернення стягнення на іпотеку шляхом вчинення виконавчого напису оскільки строк встановлений для його вчинення вже минув, суд не приймає до уваги. Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до п.2 укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26.03.2010 року, що був досліджений в судовому засіданні, визначено, що в разі невиконання боржниками зобов'язань за договором позики, сторони домовились про наступне: при невиконанні Боржниками зобов'язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після кого право власності на двокімнатну квартиру №181, що розташована за адресою м.Харків вулиця Другої П'ятирічки, будинок 2 «В», переходить до Іпотекодержателя. Вчинення виконавчого напису буде здійснюватись за рахунок Іпотекодавця.

Тобто, сторонами договору погоджено процедуру реалізації спірного майна, даних про використання зазначеної процедури матеріали справи не містять, а тому вимоги первісного позову задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог зустрічного позову. Позивачами за зустрічним позовом заявлено вимоги щодо визнання недійсним договору позики, договору про задоволення вимог іпотеко держателя, та нікчемним акту прийому-передачі коштів. Як на підставу позову позивачі за зустрічним позовом посилались на те, що при укладанні договору вони не очікували і не бажали настання таких наслідків для себе, а саме втрати квартири - єдиного власного житла. Цим договором їх ввели в оману стосовно істотних умов договору і кинули у боргову яму, з якої вони два пенсіонера ніяк не можуть вибратись. Акт прийому-передачі був підписаний та оформлений без будь-яких свідків, нотаріуса, а тому викликає великі сумніви в законності природи його виникнення та чи взагалі була передача коштів. В той же день ними було підписано договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Наполягали на тому, що їх фактично було введено в оману при укладанні договору, а тому відповідно ч.1, ч.3, ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки було відсутнє волевиявлення на його укладання, цей договір є недійсним, правові наслідки недотримання вимоги закону передбачені ст.ст. 229,230, 231, 232, 233, 234, 235 ЦК України. При укладанні договору вони бажали надання допомоги їх родину ОСОБА_9, та особисто будь-яких благ від цієї угоди не отримали. Наполягали на тому, що їх навмисно було введено в оману щодо обставин вчинення правочину, що мають істотне значення. Посилались також на те, що договір іпотеки не був зареєстрований у державному реєстрі, а таке право було зареєстровано на підставі рішення суду шляхом визнання права наступного іпотекодержателя, хоча цей факт ніхто не оспорював. Також на думку позивачів за зустрічним позовом є нікчемним акт прийому-передачі, оскільки не дотримана нотаріальна форма. Також посилались на те, що про існування загрози їх власності вони дізнались лише в 2015 році, а тому вважали, що строк позовної давності щодо оскарження відповідних договорів ними не пропущений.

Відповідно до вимог ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом, передбаченим ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та у порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

В ході розгляду справи встановлено, що 26 березня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (позичальники) уклали з ОСОБА_5 (позикодавцем) договір позики, за умовами якого отримали у борг валютні цінності на суму 27 200 доларів США, які зобов'язалися повернути у строки та у порядку, визначеному у п. 1 вказаного договору. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. під №712. В той же день, 26 березня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4, з одного боку, ОСОБА_5 з іншого, з метою забезпечення виконання боргових зобов'язань уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, предметом іпотеки виступила квартира, що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. під №714, внесено заборону на відчуження предмету іпотеки в реєстрі під №715.

Як вбачається з наданих 3-ї особою пояснень та наданих письмових доказів, при підготовці до укладання відповідних договорів, що на думку позивачів за зустрічним позовом є недійсними, оскільки не відповідають вимогам ст.203 ЦК України, сторонам договору було роз'яснено їх права та обов'язки, попереджено про наслідки нотаріальних дій, для того, щоб юридична необізнаність не могла їм зашкодити, встановлені дійсні наміри кожного із сторін, розуміння сторін значення та умов правочину та його правових наслідків. На договорах наявні підписи позивачів ОСОБА_4., ними надавались нотаріусу паспорти, довідки про присвоєння ідентифікаційних кодів, свідоцтво про право власності на житло, витяг з реєстру прав власності, довідка з місця проживання, окрім цього ними подавалась заява про відсутності прав власності та права користування даною квартирою малолітніми особами, неповнолітніми особами або іншими особами, а також заява про те, що в зареєстрованому шлюбі або будь-яких шлюбних відносинах вони не перебувають. Тобто, підписанню означених договорів передувала певна процедура, роз'яснювались права, наслідки укладання угоди, отримувались витяги з реєстру прав власності, наявності обтяжень, будь-яких зауважень, заперечень з боку ОСОБА_4. не надходило, від підписання договорів вони не відмовились. Тобто, на думку суду за формою та змістом укладені договори відповідають вимогам встановленим ст.203 ЦК України.

Зміст укладаних договорів позики та задоволення вимог іпотекождержателя не суперечить цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При укладанні договорів сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до вимог ст.30 ЦК України. Будь-яких доказів з приводу того, що сторона ОСОБА_4. не розуміла значення своїх дій, суду не надано.

Так само, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, будь-яких доказів того, що укладання даного правочину не відповідало внутрішній волі сторони та не було вільним, суду надано не було. В ході розгляду справи стороною позивача за зустрічним позовом відповідно до вимог ст.229 ЦК України не було наведено в чому саме помилялись позивачі при укладанні договорів. Позивачі не заперечували, що дійсно підписали добровільно вказані договори, розуміли, що мова йде про позику, вони будуть виступати майновими поручителями свого родича, тобто їм було зрозуміло природу правочину, їх права та обов'язки, те, що предметом іпотеки виступає їх квартира. Також не обґрунтованими є доводи щодо введення їх в оману . Відповідно до вимог ст.230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивачі не заперечували, що вони розуміли, що надають допомогу своєму родичу, укладають договір позики та договір іпотеки, розуміли, що будуть виступати поручителем. Доводи з приводу того, що ними не було б укладено договір, якщо б було відомо про те, що саме вони повинні будуть виплачувати гроші за договором позики та нести відповідальність своїм житлом, не можуть бути підставою для визнання договорів укладеними внаслідок обману.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Письмова форма договору позики сама по собі є доказом не лише укладання договору, а й передачі коштів. Доводи позивачів з приводу того, що вони цих коштів не отримували є безпідставними, кошти за договором ними були отримані, передані їх родичу ОСОБА_13, обставини розпорядження цими коштами не впливають даному випадку на підставу його недійсності. Так само, в ході розгляду справи не було доведено стороною позивача за зустрічним позовом, що оспорювані договори укладені під впливом насильства відповідно до вимог 231 ЦК України, укладання договорів відбувалось вільно, сторонами надавались документи для посвідчення угод, ставились підписи. Того, що правочин вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, що визначено ст.232 ЦК України , позивачі зазначали, що договори укладали самостійно, без представників, ніякої домовленості між ними та другою стороною не було. Того, що правочин, вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Позивачі зазначали, що вони укладали угоди з метою допомогти своєму родичу, зазначене рішення приймалось ними вільно. Також в ході розгляду справи не встановлено будь-яких доказів укладання фіктивного правочину чи удаваного правочину. Перед підписанням договору позики, договору про задоволення вимог іпотеко держателя, було ознайомлено сторони із їх змістом та поставлено особисті підписи. Окрім цього, згідно з актом прийому передачі коштів від 20 вересня 2010 року, що складений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, останній передав, а ОСОБА_5 прийняв грошові кошти в сумі 638 402 грн 24 коп., що згідно тексту цього акта вважається виконанням обов'язку позичальників за договором позики від 26 березня 2010 року.

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається із змісту рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2013 року, що набрало законної сили, рішення апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2014 року було встановлено обставини щодо того, що ОСОБА_6 було виконано боргові зобов'язання позивачів за договором позики від 26 березня 2010 року. А рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2013 року за ОСОБА_6 визнано право наступного, після ОСОБА_5, іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартиру, відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 березня 2010 року. Зазначені рішення набрали законної сили, обставини встановлені даними рішенням сторонами не спростовані, сторонами підписантами акту зазначений правочин не оспорювався, оцінка акту надавалась в чисельних судових рішенням, та будь-яких доказів його нікчемності позивачами суду не надано, окрім посилань на невідповідність даного акту вимогам закону. Враховуючи наведене, суд вважає, що підстав для задоволення вимог позивачів за зустрічним позовом в цій частині, також не вбачається.

Також, суд погоджується із доводами сторони позивача за первісним позовом щодо пропуску строк позовної давності позивачами за зустрічним позовом щодо вимог про визнання недійсними договорів та нікчемним акту.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України визначено час початку перебігу строку позовної давності. А саме, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. За вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. При цьому, відповідно до вимог ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до вимог ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи позивачі за зустрічним позовом не просили визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, а лише зазначали, що про їх порушене право вони дізнались в 2015 році, коли суд прийняв рішення про звернення стягнення на їх квартиру. В той же час сторона позивача за первісним позовом просила застосувати строк позовної давності. З рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17.04.2013 року вбачається, що із позовом про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з квартири ОСОБА_7 звернулась 24.11.2010 року. Відповідачами в рамках даної справи було подано зустрічну позовну заяву про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 0-1.10.2010 року та договору комісії від 26.03.2010 року. В рамках цієї ж справи ОСОБА_6 було подано позовну заяву до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за укладеним договором. Тобто, з моменту подачі відповідного позову позивачам за зустрічним позовом було достовірно відомо про порушення їх права, а такому строк на звернення до суду із вимогами про визнання договорів недійсними ними пропущений, поновити цей строк сторона позивача не просила, вважаючи його не пропущеним.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні як первісного так і зустрічного позову, судові витрати понесені сторонами відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 203, 207, 215, 229-236, 256, 261, 513, 517, 526, 530, 638, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, Законом України «Про іпотеку», суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договору позики, договору про задоволення вимог іпотекодержателя та нікчемним акту прийому-передачі коштів, 3-я особа у справі приватний нотаріус Широкова Вікторія Анатоліївна, залишити без задоволення.

Повний текст виготовлений 11.07.2017 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження. Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Харківської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, шляхом подачi апеляцiйной скарги, а особами, що не були присутні в судовому засіданні в той же строк та в тому ж порядку протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: суддя О.В.Бугера