УхвалА

іменем україни

22 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 4 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 14 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 31 березня 1995 року на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

Зазначав про те, що він сплатив ОСОБА_6 вартість вищевказаної квартири згідно з договором купівлі-продажу від 31 березня 1995 року та всі витрати по комунальних платежах по цій квартирі, ОСОБА_6 видав йому довіреність на відчуження спірної квартири.

7 листопада 2003 року він на підставі договору дарування, діючи за дорученням від ОСОБА_6, подарував вказану квартиру ОСОБА_5, за умовою, що на його вимогу відповідачка видасть йому довіреність на відчуження цього нерухомого майна, так як вселятись та проживати у квартирі ОСОБА_5 наміру не мала, оскільки проживала у квартирі АДРЕСА_2.

Вказував про те, що відповідачка ніколи не бачила та не цікавилась квартирою до смерті її матері, а його дружини - ОСОБА_7 Усі витрати по утриманню квартири ніс він, у ОСОБА_5 не було ключів від вказаної квартири, унаслідок чого вважав, що оскільки квартира знаходиться в його володінні та користуванні, то він добросовісно безперервно володіє цією квартирою, що є підставою для визнання такого нерухомого майна власністю фактичного добросовісного володільця.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_5

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 4 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 14 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди, вірно застосувавши положення ст. ст. 328, 344 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами(ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що позивачу з 7 листопада 2003 року, тобто з моменту укладення ним договору дарування спірної квартири на користь відповідачки, було відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності на це нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки єдиним власником такого майна є ОСОБА_5, яка виявляла та виявляє інтерес до належної їй квартири.

Суди, дійшли вірного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), щодо наявності у нього протягом 10 років у володінні та користуванні спірної квартири.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 4 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта