Справа №442/3920/15-ц
Провадження №2/442/1443/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамар О.В.

з участю секретаря - Малик О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є основним квартиронаймачем у вищевказаній квартирі. Окрім неї у квартирі зареєстровані, однак з 2006 року не проживають відповідачі. Так в 2006 році ОСОБА_2 разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 і донькою ОСОБА_3 змінили постійне місце проживання, забрали з квартири усі свої особисті речі, меблі. З того часу до квартири вони не поверталися. Комунальні послуги вони не сплачують, інші витрати на утримання житла не несуть. Відтак, вважає, що вони втратили право користування житлом.

Позивач і її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2, в судовому засіданні позов заперечила, пояснивши, що у цій квартирі вона проживала з 1972 року. По вказаній адресі з цього часу також проживали її батьки, а також її старша сестра ОСОБА_1 У ІНФОРМАЦІЯ_1 в неї народилася дочка ОСОБА_3 (відповідач у справі), яка з народження також проживала і була зареєстрована по цій адресі. Після смерті матері у 1994 році відносини між нею і позивачем поступово стали погіршуватися з побутових причин. У 2006 році позивач вигнала її з дочкою ОСОБА_3 з квартири, перед цим самовільно замінивши вхідний замок на дверях квартири. У цей час між нею і позивачем відбулася розмова, під час якої вони усно домовилися, що її та дочки місце проживання постійно буде зареєстровано по вказаній адресі, так як жодного іншого житла в них немає, а також про розподіл у майбутньому даної квартири після її спільної приватизації. За таких обставин вона та дочка ОСОБА_3 тимчасово перестали проживати по вказаній адресі з вини позивача, яка замінила вхідний замок у дверях квартири, вигнала їх з цієї квартири, при цьому за їх усною домовленістю вони у будь-якому випадку зберігали право користування цією квартирою взамін на те, що вони змушені були винаймати житло в інших осіб, сплачуючи за це значні кошти та комунальні витрати. Також у цій квартирі вони залишили деякі свої речі, зокрема сервант, частину посуди, ліжко, шафу, кухонний набір, газову колонку та інші речі, так як за усною домовленістю з позивачем зберігали за собою право користування цією квартирою. З приводу неправомірних дій позивача вони у правоохоронні органи ніколи не зверталися, так як і не зверталися в суд про усунення перешкод у користуванні квартирою, так як думали, що позивачка не порушить домовленості. З таких підстав, просять в задоволенні позову відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позов заперечила через його безпідставність, підтримала пояснення ОСОБА_2 Додатково суду вказала про те, що під час неодноразових зустрічей із позивачкою та її дітьми після 2006 року останні завжди підтверджували домовленість про право на квартиру її та її матері. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, вказав, що його довірителі не мають свого житла, з 2006 року орендують помешкання. Звернення із даним позовом до суду позивачка порушує право його довірителів на частку у квартирі, усуваючи їх від права на приватизацію такої. Просить в задоволенні такого відмовити, так як причини, з яких відповідачі не проживають у цій квартирі, є поважними.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які являються дітьми позивача, в судовому засіданні пояснили, що відповідачі по справі в 2006 році залишили ключі від квартири і з цього часу не проживають у спірній квартирі. На даний час двері в квартиру замінені, відповідно і змінений замок. Після 2008 року відповідачів у справі вони не бачили і з ними не спілкувалися. Щодо пред'явлених їм фотографій, які представник відповідача долучив до справи згідно клопотання, на яких зображені ці свідки разом з ОСОБА_3 у дружній атмосфері у 2012 - 2013 роках (згідно пояснень ОСОБА_3), то ці свідки вказали, що на цих фотографіях зафіксовані їх лише випадкові зустрічі і після 2007 року з відповідачами, зокрема ОСОБА_3, вони не підтримували дружніх стосунків.

Пояснення свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 суд оцінює критично, оскільки такі пояснення не підтверджуються іншими матеріалами справи. Зокрема, з долучених до клопотання представника відповідача фотографій, зроблених у 2012 - 2013 роках (згідно пояснення ОСОБА_3), на яких зображені ОСОБА_3, а також ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у дружній атмосфері, підтверджуються наявність дружніх стосунків між відповідачем ОСОБА_3 та двома дочками позивача - ОСОБА_6 і ОСОБА_7, що останні безпідставно заперечують. Крім цього, до матеріалів справи представником відповідача долучені документи, які підтверджують проведену ОСОБА_1 і ОСОБА_8 приватизацію квартири у вересні 2015 року, зокрема: свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане 30.09.2015 року комісією з питань приватизації житла при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради, протокол від 30.09.2015 року за №15 та інші документи. Наведені вище документи свідчать про те, що підставою для звернення в суд ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_9 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, було не тільки питання оформлення субсидій по цій адресі чи неможливості оплати комунальних послуг по цій адресі (про що вказано позивачем у позовній заяві), а також проведення приватизації вказаної квартири без участі відповідачів.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили, що являються сусідами позивача, відповідачів не бачили у спірній квартирі дуже давно, тобто їм відомо, що останні там не проживають, причини не проживання цих осіб їм невідомі.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що проживає в сусідньому під»їзді, цього ж будинку, що і позивачі, по АДРЕСА_1, пояснила, що більше п»яти років тому назад (точно дати вона не пригадує) до неї прийшли відповідачі у справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які сказали їй, що не можуть попасти до себе у квартиру, так як ОСОБА_1 поміняла замок у вхідних дверях квартири. Також їй відомо, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 часто виникали сварки та у зв'язку з цими сварками і заміною замка на вхідних дверях квартири, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 змушені були винаймати квартиру в інших осіб у місті Дрогобич. Також зі слів ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які неодноразово до неї приходили у квартиру, ці особи казали їй, що між ними і ОСОБА_1 є певні домовленості щодо цієї квартири, зокрема її приватизації між ними всіма.

Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір.

Встановлено, що на підставі спільного рішення виконкому Дрогобицької міської ради депутатів трудящих і рішення адміністрації Долотного заводу від 03.02.1972 року за №60 на сім»ю з чотирьох осіб виконкомом Дрогобицької міської ради депутатів трудящих було видано ордер №87 від 04.02.1972 року. Вказаний ордер був виданий батькові позивача і відповідача ОСОБА_2, а саме: ОСОБА_13, сім»я якого складалася з 4 чоловік, на право зайняття двохкімнатної квартири загальною площею 30,87 м.кв. по адресу: квартира АДРЕСА_1. Згідно вказаного ордеру встановлено, що право на вселення і проживання у цій квартирі мали: ОСОБА_13 (наймач) та члени сім»ї наймача: ОСОБА_15 (дружина) і ОСОБА_16, ОСОБА_17 (дочки).

Згідно пункту 1.35 рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №149 від 23.06.1994 року «Про зміну договору найму житлового приміщення та бронювання житлової площі» передбачено визнати наймачами житлових приміщень замість попередніх наймачів (у зв»язку із смертю 01.05.1994 року ОСОБА_15) ОСОБА_18 квартири АДРЕСА_1, дві кімнати житловою площею 30,87 кв.м., склад сім»ї п»ять чоловік, з правом заключення (переоформлення) договору найму житлового приміщення і відкриття особового рахунку в будинковій управі №2. Станом на червень 1994 року в склад сім»ї наймачів житлової квартири входили: ОСОБА_1, її дочки ОСОБА_8 і ОСОБА_6, а також ОСОБА_2 і її дочка ОСОБА_3

Згідно довідки про склад сім'ї № 1651 від 19.05.2015р., у спірній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_8 та ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Статтею 71 ЖК Української РСР врегульовано збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Згідно зі ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За положеннями ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що між сторонами виникали суперечності з приводу користування спірним майном, позивачем чинилися перешкоди в доступі відповідачів до спірного житлового приміщення, у зв'язку з чим між ними було досягнуто домовленості про порядок користування квартирою - відповідачі не проживали в квартирі зі збереженням місця реєстрації, у вказаній квартирі залишилася частина речей відповідачів, а тому суд вважає, що останні не проживали в спірному приміщенні з поважних причин, а тому підстави для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою відсутні. При прийнятті даного рішення про відмову в задоволенні позову судом також враховано, що протягом вказаного вище періоду, впродовж якого відповідачі тимчасово не проживали у цій квартирі з вини позивача, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 змушені були проживати по різних адресах у місті Дрогобичі, де тимчасово винаймали таке житло як квартиранти, за що сплачували кошти, в тому числі комунальні витрати, вони не мали ніколи іншого постійного місця проживання та іншого житла, а тому ніколи не втрачали юридичного інтересу до квартири АДРЕСА_1, в якій ОСОБА_2 проживала ще з 1972 року згідно ордеру №87 від 04.02.1972 року та ОСОБА_3 з часу народження з 1992 року.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК України, ст.ст.71, 72 ЖК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ___________________ О.В. Крамар