Справа № 163/207/17 Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А.Л.
Провадження № 22-ц/773/1390/17 Категорія: 30 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Федонюк С.Ю., Шевчук Л.Я.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою позивачки на рішення Любомльського районного суду від 16 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Любомльського районного суду від 16.08.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Сторони будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явились, а тому колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за їх відсутності відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України.

У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст. 197 ЦПК України не здійснюється.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з таких мотивів.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 та 2 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Судом встановлено, що згідно з копією довідки від 06.12.2016 року №, позивачка ОСОБА_1, жителька м. Луганськ, Ленінський район, кварт. Дімітрова, 33/118, взята на облік внутрішньо переміщеної особи та її фактичним місцем проживання/перебування є: м. Луцьк, пр-т Перемоги, 32/48 (а.с.10).

18.11.2016 року вона слідувала в якості пасажира автомобілем марки «Ford Mondeo», р.н.з. WSK04SU, під керуванням громадянина України ОСОБА_2 її чоловіка, з ОСОБА_3 Білорусь на «в'їзд» в Україну через п/п «Пулемець» - м/п «Піща».

Під час здійснення митного контролю та митного оформлення водієм ОСОБА_2 було надано інспектору митниці наступні документи: закордонний паспорт, договір купівлі-продажу на автомобіль від 27.10.2014 року, який був нотаріально не завірений, та довідку реєстраційних органів ОСОБА_3 на автомобіль серії AL №205028 від 17.11.2016 року.

Відповідно до копії письмових пояснень ОСОБА_2 від 18.11.2016 року, які містяться в матеріалах справи, останній вказував, що зазначений автомобіль він придбав 27.10.2014 року у ОСОБА_3. Проживши в ОСОБА_3 близько двох років, 23.04.2016 року він отримав відмову у наданні йому статусу біженця. Після цього, 16.05.2016 року цим же автомобілем він в'їхав в Україну через п/п «Мостицьке» Львівської області в режимі «транзит» та 24.05.2016 року через митний пост «Доманове» здійснив виїзд та одночасний в'їзд в Україну, щоб не порушувати митні правила. Окрім цього, 20.05.2016 року він, як внутрішньо переміщена особа, звернувся до Регіональної Львівської митниці з заявою про звільнення його від обов'язку вивозити автомобіль кожні 5-10 днів, однак, надавши додаткові відомості, відповіді так і не отримав. 21.08.2016 року він виїхав в ОСОБА_3 Білорусь через п/п «Пулемець» - м/п «Піща», де на авто був складений протокол. 17.11.2016 року з ОСОБА_3 Білорусь на автомобілі, не маючи візи, поїхав в ОСОБА_3 з метою отримання статусу «біженця», однак прикордонники у пропуску відмовили, в ОСОБА_3 не пропустили та забрали на авто технічний паспорт, оскільки на нього не був проведений техогляд, видавши взамін Pokwitowanie серії AL №205028, який має силу техпаспорта до 23.11.2016 року. Тому, після проведення в ОСОБА_3 техогляду, він міг би отримати свій техпаспорт назад, однак для цього йому необхідно до 23.11.2016 року потрапити в ОСОБА_3, у зв'язку із чим просив дозволу проїхати п/п «Пулемець» до найближчого пункту пропуску з ОСОБА_3. Крім цього зазначив, що автомобіль для нього та його дружини виконує роль тимчасового житла, засобом для переміщення і місцем для зберігання особистих речей.

Як вбачається з картки відмови, ОСОБА_2 відмовлено у пропуску через митний кордон України з причин порушення ч. 1 ст. 381 МК України, а саме відсутності відповідного документа - технічного паспорта на транспортний засіб/на право реєстрації в органах іноземної держави. У цій же картці відмови, яка вручена йому під підпис, міститься роз'яснення про право її оскарження у відповідності до ст. 25 МК України до митного органу вищого рівня або до суду (а.с.43).

Як встановлено місцевим судом, на момент перетину кордону ОСОБА_2 не предявив до митного контролю передбачені МК України та Правилами митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України від 17.11.2005 року №1118, документи щодо транспортного засобу, оскільки наявний у нього договір купівлі-продажу автомобіля у фізичної особи, який був предявлений працівникам митниці, не був посвідчений у встановленому порядку, а довідка польського органу про вилучення транспортного засобу не відноситься до документів, що дають право на вїзд на територію України, оскільки не дає можливості і підстав для встановлення факту реєстрації транспортного засобу за кордоном в тому числі за вказаною особою, як за власником або ж користувачем.

Відповідно до п. 9 Розділу І Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України від 17.11.2005 року №1118, не підлягає пропуску через митний кордон України транспортний засіб, зокрема, на який відсутні документи, що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження).

З огляду на те, що видана ОСОБА_2 картка відмови у встановленому порядку ним не оскаржувалась та є чинною, місцевий суд відповідно до наведених положень законодавства прийшов до правильного висновку про відсутність факту вчинення неправомірних дій з боку посадових осіб Волинської митниці ДФС.

В той же час місцевим судом встановлено, що згадана карта відмови у пропуску через митний кордон України позивачки ОСОБА_4, яка перебувала у вказаному автомобілі в якості пасажира, не стосувалася.

Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_3 Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 5 постанови від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення наведених норм закону позивачка ОСОБА_1 не надала жодних доказів, які б свідчили про неправомірність дій відповідача, які б порушили її законні права та інтереси під час перетину кордону 18.11.2016 року на пункті пропуску «Пулемець». Не здобуто таких доказів і судом.

Позивачка ОСОБА_1 вказуючи про втрату майна у звязку з відмовою у перетині кордону на автомобілі «Форд», не довела, яке саме майно було втрачено, з яких обставин та з чиєї вини. Доказів втрати майна позивачка також не надала.

Судом в даній справі встановлено, що відповідачем рішення про відмову у перетині кордону ОСОБА_1 не приймалось, її право на вільне пересування не обмежувалось, а тому позивачка не була позбавлена можливості, залишивши транспортний засіб на який були відсутні належні документи, потрапити на територію України будь-яким іншим засобом пересування.

З огляду на це, не встановивши неправомірності дій працівників митниці ДФС, місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволені вимог позивачки про стягнення моральної шкоди.

На підставі викладених обставин, колегія суддів, проаналізувавши матеріали справи та виходячи з предмета і меж заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Любомльського районного суду від 16 серпня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: