Справа № 465/8280/13 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/4207/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Левика Я.А., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_6 суми основного боргу за договором позики від 02.07.2012 року в розмірі 240 000,00 грн., індексу інфляції в розмірі 69 840,00 грн., трьох відсотків річних в розмірі 11 855,34 грн., пені у розмірі 77 503,38 грн. а всього 399 198,72 грн.; стягнення ОСОБА_6 суми основного боргу за розпискою від 26.04.2013 року в розмірі 233 266,50 грн., індексу інфляції у розмірі 68 113,82 грн., трьох відсотків річних у розмірі 12558,03 грн., пені у розмірі 82 097,10 грн., а всього 396 035,45 грн.; стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 суми основного боргу за розписками від 08.03.2012 року та 26.04.2013 року в розмірі 259185 грн., індексу інфляції в розмірі 75 422,84 грн., трьох відсотків річних в розмірі 13 635,20 грн., пені в розмірі 89 117,13 грн., а всього 437 360,17 грн.

Третя особа ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_8 про визнання недійсною розписки ОСОБА_8 від 26.04.2013 року.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 (НОМЕР_1, виданий 14.06.1999 року Франківським РВ УМВС України у Львівській області, ідентифікаційний код: НОМЕР_2, яка проживає за адресою: 79018, м. Львів, вул. Героїв УПА (Тургенєва), буд. 38. кв. 4) на користь ОСОБА_2 (паспорт серія КА 440100, виданий Залізничним РВ УМВСУ у Львівській області від 27.05.1997 року, ідентифікаційний код: НОМЕР_3) суму основного боргу за договором позики грошових коштів від 02.07.2012 року в розмірі 240000,00 грн., індекс інфляції в розмірі 69840,00 грн., три відсотки річних в розмірі 11855,34 грн., пеню в розмірі 77 503,38 грн., а всього 399 198,72 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 (НОМЕР_1, виданий 14.06.1999 року Франківським РВ УМВС України у Львівській області, ідентифікаційний код: НОМЕР_2, яка проживає за адресою: 79018, м. Львів, вул. Героїв УПА (Тургенєва), буд. 38. кв. 4) на користь ОСОБА_2 (паспорт серія КА 440100, виданий Залізничним РВ УМВСУ у Львівській області від 27.05.1997 року, ідентифікаційний код: НОМЕР_3) суму основного боргу за розпискою від 26.04.2013 року в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13.02.2015 року в розмірі 233266,50 грн., індекс інфляції в розмірі 68113,82 грн., три відсотки річних в розмірі 12558,03 грн., пеню в розмірі 82097,10 грн., а всього 396035,45 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді судового збору, в розмірі 3441,00 грн., які було сплачено при поданні позовної заяви, відповідно до платіжного доручення № k58/K/55 від 20.08.2013 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання розписки недійсною відмовлено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2015 року в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2015 року в частині відмови у солідарному стягненні з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 суми основного боргу за розпискою від 08.03.2012 року в розмірі 259 185,00 грн., індекс інфляції в розмірі 75 422,84 грн., три відсотки річних в розмірі 13 635,20 грн., пеню в розмірі 89 117,13 грн., а всього 437 360,17 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким:

Стягнуто з ОСОБА_6, ідентифікаційний код: НОМЕР_2, в користь ОСОБА_2, ідентифікаційний код: НОМЕР_3, - 227 341,52 (двісті двадцять сім тисяч триста сорок одну гривню 52 копійки) боргу.

В частині позову про стягнення боргу з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 відмовлено.

В решті рішення районного суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 08 липня 2016 року в оскаржуваній частині скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині судові рішення залишені без змін

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд помилково не взяв до уваги розписку ОСОБА_4 від 08 березня 2012 року про отримання нею коштів, вважає розписку такою, що відповідає вимогам законодавства. Також, матеріалами справи встановлено, що оригінал договору позики знаходиться саме в ОСОБА_2, і саме в оригіналі позикодавця ОСОБА_4 власноручно без стороннього примусу та з власної волі самостійно написала борговий документ про отримання в ОСОБА_2 грошових коштів 08.03.2013 року в розмірі 10 000,00 доларів США. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачкою ОСОБА_4 обовязку щодо повернення йому грошових коштів в розмірі 10 000.00 доларів США і сам факт виникнення зобовязань у ОСОБА_4 неодноразово підтверджувався в судовому засіданні. З вищенаведених підстав апелянтпросить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за розпискою від 08.03.2012 рокускасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про солідарне стягнення заборгованості за розпискою від 08.03.2013 року задовольнити у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 щодо доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; докази є належними та допустимими ст.ст.57-59 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції переглядається в межах доводів заявлених в апеляційній скарзі ОСОБА_2, а саме в частині ухваленого районним судом рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 щодо солідарного стягнення в його користь з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 суми основного боргу за розпискою від 08.03.2012 року в розмірі 259 185 грн. (яка еквівалентна 10 000,00 дол США), індексу інфляції в розмірі 75 422,84 грн., трьох відсотків річних в розмірі 13 635,20 грн. та пені в розмірі 89 117,13 грн., а всього 437360,17 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому його законність та обгрунтованість судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 січня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передав останній грошові кошти у сумі 240 000 грн, що на день укладення договору було еквівалентно 30 000 доларів США, на термін до 25 січня 2013 року без нарахування відсотків. Відповідно до п. 2 вищевказаного договору передачу грошей було здійснено до його підписання.

Зворотній бік договору позики від 25 січня 2012 року містить розписку від 08 березня 2012 року, якою ОСОБА_4 стверджує про особисте отримання нею 10 000 доларів США.

02 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого остання отримала 240 000 грн, що на день укладення договору було еквівалентно 30 000 доларів США, на термін до 02 липня 2013 року без нарахування відсотків. Згідно з п. 2 вказаного договору передачу грошей було здійснено до його підписання.

До матеріалів справи долучено оригінали розписок ОСОБА_6 від 26 квітня 2013 року, які написані останньою на одному аркуші, згідно з якими остання зобовязалась віддати ОСОБА_2 9 000 доларів США 29 квітня 2013 року, а також 14 травня 2013 року 10 000 доларів США, отриманих ОСОБА_4 від ОСОБА_2

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 щодо солідарного стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 вищевказаної заборгованості виходив з того, що розписка ОСОБА_4 написана нею про те, що 08.03.2012 року вона отримала 10000,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 80000,00 грн., не містить жодних відомостей, які б стверджували про факт отримання нею вказаної суми коштів саме від позивача ОСОБА_2 та на умовах позики, а оскільки зміст вказаної розписки не містить ознак зобовязального характеру та не створює правовідносин сторін, то в силу ст. ст. 57-59 ЦПК України відсутні підстави визнати дану розписку доказом по справі. Крім цього вказав, що підстав застосування інституту солідарного стягнення боргу з відповідачів у даній спірній ситуації немає, оскільки відповідачка ОСОБА_4 не являється безпосереднім боржником позивача ОСОБА_2 по вказаних вище правочинах, а обовязок останньої щодо повернення позичених нею в позивача коштів взяла на себе відповідачка ОСОБА_6

Тобто, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованості за розпискою від 08 березня 2012 року, суд першої інстанції виходив з того, що вказана розписка ОСОБА_4 не містить жодних відомостей, які б стверджували про факт отримання нею грошових коштів саме від позивача та на умовах позики. При цьому районним судом зазначено про відсутність підстав для солідарного стягнення боргу, оскільки ОСОБА_4 не є безпосереднім боржником позивача за вищевказаними договорами позики, а обовязок останньої щодо повернення позичених нею коштів взяла на себе ОСОБА_6

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як факт отримання певної грошової суми в борг так і зобов'язання її повернути.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Тому, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині солідарного стягнення на користь ОСОБА_2 боргу за розпискою від 08.03.2012 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_6, суд першої інстанції не врахував, що матеріали справи містять розписку про отримання ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 10 000 доларів США, які зобов»язалась повернути ОСОБА_6, вказана обставина підтверджена розпискою ОСОБА_6

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про те, що у ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перед ОСОБА_2 не виникло боргового зобов'язання з солідарного повернення коштів за розпискою від 08 березня 2012 року, у звязку із чим оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про солідарне стягнення заборгованості за розпискою від 08.03.2012 року підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цієї вимоги.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язальні правовідносини мають певні особливості, зокрема щодо валюти зобов'язання та валюти виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, ч. 1 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У пунктах 11, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

На підставі викладеного, колегія апеляційного суду приходить до переконання, що сума боргу, яку необхідно стягнути солідрано з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 становить 267399.00 грн. (26.7399 грн. х 10000.00 дол.) при перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну судом врахований офіційний курс гривні до долара, установлений Національним банком України на день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції 09.10.2017 року).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому колегія апеляційного суду приходить до переконання, що з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 слід стягнуто солідарно 3% річних в сумі 539.56 дол. США, що еквівалентно 14427.83 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

З врахуванням того, що предметом позики за розпискою від 08.03.2012 року була іноземна валюта, а саме, 10000.00 дол. США, позовна вимоги ОСОБА_2 про стягнення 75422.84 грн. індексу інфляції задоволенню не підлягає.

Крім цього, не підлягає до задоволення позовна вимога про солідарне стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 пені з огляду наанступне.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Крім того необхідно зазначити, що посилання в позовній заяві на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», як обґрунтування розрахунку пені, є безпідставним, оскільки даний закон не регулює відносини між фізичними особами (Рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 р.). Так Конституційний Суд України в цьому Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» дійшов висновку про те, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» дія вказаного Закону поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Оскільки пеня її розмір по даних правовідносинах законом не передбачено, не визначений він і сторонами, то в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені, яка розрахована в розмірі подвійної облікової ставки також слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, передбачені ч.1 ст. 309 підстави для скасування рішення суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, як таке, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 10000.00 доларів США, що еквівалентно 267399.00 грн. , 539.56 дол. США, що еквівалентно 14427.83 грн. трьох процентів річних заборгованості за розпискою від 08.03.2012 року. В решті рішення Франківського районного суду м. Львова від 18.09.2015 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2015 року в частині відмови у солідарному стягненні з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми боргу за розпискою від 08.03.2012 року скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 10000.00 доларів США, що еквівалентно 267399.00 грн. основного боргу, 539.56 дол. США, що еквівалентно 14427.83 грн. - трьох процентів річних.

В решті рішення Франківського районного суду м. Львова від 18.09.2015 року - залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Левик Я.А.

ОСОБА_10