АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 613/199/13-ц Головуючий суддя І інстанції Харченко С.М.
Провадження № 22-ц/790/4395/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: подання ВДВС
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м.Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцина В.Б.,

Суддів колегії: - ОСОБА_1, ОСОБА_2

при секретарі - Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 01 червня 2017 року по цивільній справі за поданням начальника Богодухівського районного ВДВС ГТУЮ у Харківській області про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу,

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року начальник Богодухівського районного ВДВС ГТУЮ у Харківській області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП № НОМЕР_1, яка мешкає за адресою: Харківська область, м. Богодухів, вул. Молокова, 33 до виконання зобовязань, покладених на неї за виконавчим листом № 613/199/13-ц від 11.06.2013 року виданим Богодухівським районним судом про стягнення боргу загальною сумою 197255 грн.71 коп. на юристь ОСОБА_3.

В обгрунтування подання зазначив, що на виконанні Богодухівського районного ВДВС ГТУЮ у Харківській області знаходиться виконавче провадження № 38416058 з виконання виконавчого листа № 613/199/13-ц від 11.06.2013 року виданого Богодухівським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_4 боргу загальною сумою 197255 грн. 71 коп. на користь ОСОБА_3

26.03.2013 року вищевказаний виконавчий лист направлено за місцем постійної роботи ОСОБА_4 до Богодухівського спеціалізованого «Навчально-виховного комплексу» Харківської обласної ради, де з останньої стягувалися грошові кошти та станом на 09.09.2016 року стягнуто 20115 грн. 96 коп.

09.09.2016 року боржник ОСОБА_4 звільнилася з вказаного вище місця роботи за угодою сторін - п. 1 ст. 36 КЗпП України, наказ № 568-к. Під час виконання рішення суду виконавцем встановлено, що згідно інформації наданої на запити, майно належне боржнику на праві власності відсутнє, а вжитими виконавцем заходами встановлено, що у боржника на праві власності майна немає, рішення на даний час не виконано.

Представник Богодухівського районного ВДВС ГТУЮ у Харківській області в судове засідання не з'явився, надав заяву згідно змісту якої просив подання розглянути за його відсутності, на задоволенні подання наполягав.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 01 червня 2017 року у задоволенні подання відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою подання задовольнити повністю, посилаючись на те, що ухвала необгрунтована, суддею не було враховано істотні обставини, які мають значення для вирішення справи, порушено судом норм процесуального права, неповно з?ясувані обставини справи.

Вказала, що їй стало відомо, що ОСОБА_4 має намір виїхати за кордон на постійне місце проживання, що унеможливить подальше стягнення з неї суми боргу, у звязку з чим вона була вимушена звернутися до державного виконавця з відповідним клопотанням. Крім того, зазначила, що не була повідомлена належним чином про розгляд справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача за відсутності всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи на примусовому виконанні знаходиться виконавчий лист№ 613/199/13-ц від 11.06.2013 року виданий Богодухівським районним судом про стягнення боргу загальною сумою 197255 грн.71 коп. на юристь ОСОБА_3.

Обґрунтовуючи своє подання старший державний виконавець послався на те, що згідно інформації наданої на запити, майно належне боржнику на праві власності відсутнє, а вжитими виконавцем заходами встановлено, що у боржника на праві власності майна немає, рішення на даний час не виконано.

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця суд першої інстанції виходив з того, що не було доведено навмисне чи інше свідоме ухилення боржника від виконання обовязків, покладених на неї рішенням суду про стягнення боргу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ст. 6 цього Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Згідно п. 18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням. Відповідно до ст. 6 Закону України Про порядок виїзду з України та в?їзд в Україну громадян України, громадянинові України може бути відмовлено у видачі паспорта або громадянину України, який має паспорт, може бути відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованою законом України № 475/97-ВР від 17.07.97р., який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобіганню злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи із вимог ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за поданням державного виконавця, погодженим із начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 7. абз. 2. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема, за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" та статтею 377-1 ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених у ОСОБА_2 від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Крім того, за положенням ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що ним було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

З аналізу приписів ч.2 ст.10 ЦПК України у системному зв'язку з п.18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 377-1 ЦПК України, вбачається, що на державного виконавця покладено обов'язок надання доказів стосовно наявність навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов'язків, покладених на останнього за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

Із змісту подання вбачається, що майно, належне боржнику на праві власності -відсутнє. При цьому слід зазначив, що боржник виконує зобов'язання за рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 24 квітня 2013 року, що вбачається із змісту подання та наявних матеріалів, відповідно до яких після відкриття виконавчого провадження, станом на вересень місяць 2016 року, боржник частково погасила заборгованість, на виконання рішенням виплатила більше двадцяти тисяч гривень заборгованості. Крім того, підлягає прийняттю до уваги обставина, ще боржник ОСОБА_4 після звільнення з роботи у вересні 2016 року, з цього місяця, регулярно погашає заборгованість, особисто щомісячно перераховує по 500 гривень підтверджується копіями наданих нею квитанцій від 28.09.2016 р., 14.11.2016 р., 14.12.2016 р., 25.01.2017 р., 20.02.2017 р., 15.03.2017 р., 25.04.2017 р., 29.05.2017 р. При цьому розмір щомісячної суми погашення після звільнення боржника - не зменшився.

Державним виконавцем будь-яких доказів, що свідчать про навмисне чи інше свідоме ухилення боржника від виконання обов'язків, покладених на нього рішенням суду про стягнення заборгованості, до суду першої інстанції надано не було.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що вона належним чином не була повідомлена про розгляд справи, оскільки в матеріалах справи наявна розписка особисто ОСОБА_3 про розгляд справи призначений на 11-00 годину 01 червня 2017 року (а.с.92).

Крім того апелянт не надала до суду доказів на підтвердження того, що боржник ухиляється від виконання рішення районного суду у тому числі шляхом виїзду на постійне місце проживання за кордон.

Виходячи з наведеного судова колегія погоджується з висновками районного суду про недоведеність підстав для обмеження права пересування боржника за кордон.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312, 313, 315,317,319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий суддя

Судді колегії