АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Свистунової О.В., Красвітної Т.П.

за участі секретаря Гулієва М.І. о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого завідуючою Першої Павлоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 Відповідачів було зареєстровано у спірній квартирі разом із ним. 19 листопада 2014 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області було розірвано шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_3 З 15 листопада 2015 року відповідачі у квартирі не проживають, майна у квартирі не мають, кореспонденцію на цю адресу не отримують і будь-які платежі за цю квартиру не сплачують. Таким чином, відповідачі, будучи зареєстрованими в квартирі, перешкоджають йому користуватися, розпоряджатися, та володіти своїм майном, тобто належним йому на праві особистої власності квартирою, тому просив визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування квартирою № 15, в житловому будинку 340/9 по вул.Дніпровській в м.Павлограді Дніпропетровської області.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 11 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення його позовних вимог, посилаючись на невідповідність рішення суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цими приміщенням. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

В п. 10 постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 з 30 червня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2014 року шлюб між ними було розрізано (а.с.12).

Від шлюбу позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10, 11).

Відповідно до договору дарування квартири від 07 травня 2002 року, укладеного між ОСОБА_7 як дарувальником та ОСОБА_2 як обдаровуваним, позивач ОСОБА_2 є власником квартири № 15 в житловому будинку 340/9 по вул.Дніпровській в м.Павлограді Дніпропетровської області (а.с.13).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що відповідач його колишня дружина ОСОБА_3 та їх діти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у вказаній квартирі не проживають з листопада 2015 року, їх речей у квартирі немає (а.с.2-5).

З матеріалів справи вбачається позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є зареєстрованими у вищезазначеній квартирі (а.с.6, 7, 9).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 09 березня 2016 року було визначено місце проживання - малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з матірю ОСОБА_3 за адресою: м.Павлоград, вул. Дніпровська, буд.340/9, кв.15 (а.с.46).

Також з вказаного висновку вбачається, що обстеження житла не було здійснено, оскільки батько проживає у квартирі і не надає доступу до неї .

Судом встановлено, що між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склалися неприязні відносини.

З матеріалів справи вбачається ОСОБА_3 зверталася до правоохоронних органів з приводу поведінки ОСОБА_2 (а.с.44, 45).

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 зазначила, що в спірній квартирі вона з дітьми не проживає з тих підстав, що позивач чинить їй та дітям перешкоди у проживанні в квартирі, позивач замінив замки на вхідних дверях без її згоди, перешкоджає доступу до квартири.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем було надано суду акт від 26 грудня 2016 року, складений головою ОСББ «На вулиці Дніпровській» про не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі з 15 листопада 2015 року, однак, слід зазначити в акті не вказано причини не проживання відповідача ОСОБА_3 (а.с.15).

Отже, судом правильно встановлено, що позивачем ОСОБА_2 не було надано суду належних доказів на підтвердження тривалого не проживання відповідача ОСОБА_3 та їх спільних неповнолітніх дітей у квартирі без поважних причин.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про не проживання ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей без поважних причин у квартирі належними доказами не підтверджуються.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді