Провадження №2/523/696/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2017 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Виноградової Н.В.,

при секретарі судового засідання Симулик І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання договору дарування недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання майна особистою приватною власністю та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

22.08.2016р. до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в якому просив розділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частинах та визнати за ним право власності на ? частини квартири № 34, по пр. Добровольського, 151/2, в м. Одеса.

28.11.2016р. до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та зобовязати відповідача припинити дії, які порушують право приватної власності.

Ухвалою суду від 07.12.2016р. зустрічну позовну заяву було прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом.

Ухвалами суду від 07.12.2016р., 01.02.2017р., 20.02.2017р. залучено до участи у справі в якості третіх осіб: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5.

31.01.2017р. ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги, а саме просив: 1. Розділити майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя; 2. Визнати договір дарування від 15.09.2016р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним; 3. Визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Відповідачка разом зі свої представником заперечували проти задоволення первісного позову та просили задовольнити зустрічну позовну заяву.

Представник Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради ОСОБА_6 у судовому засіданні 11.10.2017р. заперечувала проти задоволення первісного позову, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не отримував дохід під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2, тому не має законних підстав для набуття права власності на частину квартири, також зазначила, що рішення відобразиться на правах та інтересах малолітньої дитини (онука ОСОБА_2В.). Не заперечувала проти задоволення зустрічної позовної заяви. Одночасно з тим зазначила, що з матеріалами справи не ознайомлювалася, протягом розгляду справи участі не приймала.

Від приватних нотаріусів Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 надійшли заяви про проведення розгляду справи за їх відсутності.

В матеріалах справи є лист від Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про розгляд справи у їх відсутність.

ОСОБА_3 у судове засідання не явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Жодних заяв, клопотань на адресу суду не надавала.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд задовольняє первісний позов, та залишає без задоволення зустрічну позовну заяву з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.04.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.03.2016р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.6).

27.09.2013 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири № 34, по пр. Добровольського, 151/2 в м. Одеса (а.с.112-113).

15.09.2017р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладней договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі за № 1092 (а.с.51).

В вищевказаній квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_3 та її син ОСОБА_8, що підтверджується довідкою про склад сімї № 88, 128 (а.с.52,55).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9, розповів, що ОСОБА_1 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 працював неофіційно охоронцем в нічних закладах, заробляв приблизно 400-500$ на місяць, знає, що позивач купив разом з відповідачкою ОСОБА_2 будинок, приблизно знає де знаходиться.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10, пояснив, що в 2011-2012рр. працював разом з ОСОБА_1 в ресторані «Афіни», потім в 2013-2014рр. працювали в ресторані «Гнездо» охоронцями, за добу отримували приблизно 50 дол. США (на місяць приблизно 600-700 дол. США). Декілька раз заїжджав в гості до позивача (на Большевик), зі слів позивача знає, що він з дружиною купили квартиру на сел. Котовського.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що за час перебування ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2, вони «тримали» кіоски з товарами, які потім продали, ОСОБА_2 працювала на 7 км., а батько ОСОБА_1 працював охоронцем в ресторанах та нічних закладах. Спочатку купили будинок в м. Одеса, Травневий провулок 1, буд. 40, де мешкали всі разом: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та він. Згодом купили квартиру № 34, по пр. Добровольського, 151/2, в м. Одеса, куди переїхала жити донька ОСОБА_2- ОСОБА_3 після народження дитини (ОСОБА_8).

Свідок ОСОБА_12 (мати ОСОБА_2В.) у судовому засіданні пояснила, що продала свою квартиру в Білорусі за 27 000 дол. США та віддала (перевезла гроші без жодного декларування через кордон Білорусі та України) кошти для того, щоб купити квартиру ОСОБА_3 (внучці), оскільки остання була вагітна. Вважає, що квартира № 34, по пр. Добровольського, 151/2, в м. Одеса є її власністю, оскільки саме вона надала кошти на її придбання.

Свідок ОСОБА_13. у судовому засіданні пояснила, що вона була ріелтором і допомагала ОСОБА_3 знайти квартиру. Дану квартиру було оформлено на ОСОБА_2, оскільки в ОСОБА_3 не було якогось документу для оформлення угоди. Чула, що гроші на купівлю квартири були передані бабусею ОСОБА_3 Угоду по продажу квартири вів директор фірми на якій вона працювала, ціну за квартиру не памятає.

В силу ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

На підставі п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК). Відповідно до частин 2, З ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі: грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у звязку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Аналогічну позицію висловлює ВСУ в своїй постанові від 18.01.2017р. № 6-2552цс16.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Суд звертає увагу на те, що 26.08.2016р. було відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 та ухвалою суду від 26.08.2016р. було накладено арешт на квартиру № 34, по пр. Добровольського, 151/2, в м. Одеса (а.с.15,18).

09.09.2016р. ОСОБА_2 ознайомилася з матеріалами справи, що підтверджується розпискою (а.с.22), що вказує на обізнаність про обмеження розпорядженням квартирою.

Отже оцінюючи встановлені фактичні обставини в частині накладного арешту на майно, слід дійти висновку, що договір дарування не міг відбутися, в зв'язку з наявними обмеженнями. Відтак, вказаний договір не може вважатися законним.

Оскільки позовні вимоги за зустрічним позовом про зобовязання ОСОБА_1 припинити дії, які порушують право приватної власності є похідними від позовної вимоги про визнання квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2, тому також не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір, що передбачено ч.2 та ч.3 ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, розяснює їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо задоволення первісних позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними позивачем, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів в рівних частинах також підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтвердженні судові витрати: 4134 гривень - судовий збір.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 64, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати договір дарування від 15.09.2016р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі за № 1092 недійсним.

Визнати квартиру № 34, по пр. Добровольського, 151/2, в м. Одеса обєктом права спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини на квартиру № 34, по пр. Добровольського, 151/2, в м. Одеса

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4134 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання майна особистою приватною власністю та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: