Ухвала іменем україни
12 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 23 березня 2011 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів № 640 на суму 59 843 грн, які відповідач отримав та зобов'язувався повернути не пізніше 28 квітня 2011року.

В установлений строк відповідач борг не повернув, від виконання свого обов'язку відмовляється, від зустрічей з позивачем ухиляється.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила стягнути із ОСОБА_4 3 % річних від суми заборгованості в розмірі 5 391 грн, інфляційні втрати у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання в розмірі 52 880 грн 54 коп. та судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2016 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 05 жовтня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5 385 грн 87 коп. в рахунок відшкодування 3 % річних, 53 389 грн 29 коп. в рахунок інфляційних втрат, всього: 58 775 грн 16 коп., та 744 грн судових витрат.

У решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2016 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Якименською Л.Л. від 28 березня 2011 року за реєстром № 640, згідно з яким ОСОБА_4 зобов'язувалася повернути ОСОБА_3 грошову суму - 59 843 грн до 28 квітня 2011 року.

Відповідно до виконавчого напису приватного нотаріуса Якименської Л.Л. від 23 вересня 2011 року з ОСОБА_4 стягнуто суму позики в розмірі 59 843 грн на виконання договору позики від 28 березня 2011 року та державне мито за вчинення виконавчого напису в сумі 598 грн 43 коп., всього: 60 441 грн 43 коп.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позов частково, виходив із того, що заборгованість за договором позики на користь ОСОБА_4 боржником сплачено згідно з квитанціями від 14 липня 2016 року, а саме: 6 044 грн 14 коп., 100 грн, 60 441 грн 43 коп., та з огляду на приписи ч. ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в межах загального строку позовної давності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Як установлено судами, відповідно до умов договору позики, укладеного 23 березня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, строк виконання зобов'язання визначений конкретною датою - 28 квітня 2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються ст. 267 ЦК України.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (ст. 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч. 1 ст. 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Разом із тим таке виконання не поновлює позовної давності ні до основної вимоги, ні до додаткової, оскільки відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Строк виконання зобов'язання у спірних правовідносинах сторонами визначено 28 квітня 2011 року. Отже, із наступного дня почався перебіг позовної давності, який за загальним правило закінчився 28 квітня 2014 року.

На а. с. 56 наявна заява відповідача про застосування позовної давності у спірних справоідносинах.

Між тим, рішення суду першої інстанції не містить висновків щодо поданої відповідачем заяви, ураховуючи те, що позов у даній справі був заявлений у серпні 2016 року.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Захист прав одних осіб за рахунок порушення прав інших осіб призведе до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, пояснень відповідача в достатньому обсязі не перевірив та дійшов передчасних висновків про наявність підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

Т.Л.Ізмайлова

Г.І.Мостова