АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 635/7776/16-ц Головуючий суддя І інстанції Бобко Т. В.
Провадження № 22-ц/790/3982/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Яцини В.Б.,

Суддів: Бурлака І.В.,Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому після уточнення позовних вимог просила визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна від 02 червня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №1552 недійсним (фіктивним); поновити (визнати) за нею право власності на нежитлову будівлю АЗС літ. «Б-1» загальною площею 64,0 кв.м., генераторну літ. В, навіс літ. «Г», ємкість літ. «Д», ємкість літ. «Д1», ємкість літ. «Д2», ємкість літ. «Д3», ємкість літ. «Д4», розд.колонку літ. «Е», розд.колонку літ. «Е1», колонку літ. «К», місцеву очисну споруду літ. «К1», бензомаслоуловлювач літ. «К2», розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Безлюдівка, вул. Зміївська, 2Б, стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача відшкодування орендних платежів за землю з урахуванням інфляційних нарахувань та 3% річних у розмірі 706070,35 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 грудня 2009 року належала на праві власності нежитлова будівля за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Безлюдівка, вул. Зміївська, 2Б, яка розташована на земельній ділянці площею 0,3353 га кадастровий номер :00:012:0014, що перебуває в оренді в ОСОБА_2 відповідно до договору оренди б/н від 26 липня 2010 року. 02 червня 2012 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна з ОСОБА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим за №1552. Однак, з моменту відчуження вказаного нерухомого майна, ОСОБА_2 продовжує виконувати умови договору оренди земельної ділянки та сплачує орендну плату, зокрема у період часу з 01 червня 2012 року по 01 жовтня 2016 року нею сплачено орендних платежів на загальну суму 416524 гривні. Відповідач, з моменту набуття права власності на нежитлову будівлю, в порушення вимог, передбачених ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 120, 206 ЗК України, ч. 2 ст. 377 ЦК України жодних дій, спрямованих на набуття прав та обовязків орендаря земельної ділянки, не вчинила, що свідчить про укладення з її боку правочину купівлі-продажу нерухомого майна без наміру створення правових наслідків, у звязку з чим позивач вважає, що вищевказаний договір купівлі-продажу є фіктивним. Крім того позивач, посилаючись на те, що нею були сплачені орендні платежі за час фактичного користування землею відповідачем, вважає, що остання повинна відшкодувати на її користь їх розмір в сумі 416524 гривні, а також три проценти річних у розмірі 32122 гривень, інфляційні нарахування у розмірі 257424,35 гривень, а всього 706070,35 гривень.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) грошові кошти у розмірі 263755 гривень 60 копійок.Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір у сумі 2637 гривень 17 копійок. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Заяву представника відповідача ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та стягнення грошових коштів задоволено частково. Скасовано заходи забезпечення позову, які було вжито ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності, припинення виконання зобовязання та стягнення грошових коштів в частині заборони відчуження нежитлової будівлі АЗС літ. «Б-1» загальною площею 64,0 кв.м., генераторної літ. «В», навісу літ. «Г», ємкості літ. «Д», ємкості літ. «Д1», ємкості літ. «Д2», ємкості літ. «Д3», ємкості літ. «Д4», розд. колонки літ. «Е», розд. колонки літ. «Е1», колонки літ. «К», місц.оч.споруди літ. «К1», бензомаслоуловлювача літ. «К2», бензомаслоуловлювача літ. «К2», розташованої за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Безлюдівка, вул. Зміївська, 2б, яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №1552. В задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та стягнення грошових коштів в частині заборони відчуження квартири відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 силівни на користь ОСОБА_2 263755 грн. 60 коп. та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 7 766,78 грн.

При цьому послалася на те, що рішення в частині присудження стягнення з неї на користь ОСОБА_2 сплачених 263755 грн.60 коп. є незаконне, необгрунтоване.

Зазначив, що у мотивувальній частині рішення, обґрунтовуючи необхідність покладення відповідача обовязку компенсації орендних платежів районний суд послався на положення ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, п. 287.7 ст. 287 ПК України, а також п. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі». ОСОБА_1 вважає, що висновки суду в цій частині рішення є помилковими та такими, що призвели до неправильного застосування норм матеріального права.

Вказав, що положення податкового законодавства встановлюють обовязок сплати орендної плати з моменту укладення договору оренди. Оскільки станом на сьогодні ОСОБА_1 досі не є Орендарем за договором оренди землі й не може оформити на себе права орендаря, внаслідок того, що сам ОСОБА_2 не вчиняв дій по розірванню договору, покладення судом на ОСОБА_1 обовязку сплачувати орендні платежі з моменту укладення договору купівля-продажу нерухомого майна є безпідставним та таким, що суперечить чинному законодавству. Судом не було взято до уваги того, що ОСОБА_2 не вчинив ніяких дій з власного боку для припинення в нього зобовязання зі сплати орендної плати за землю після відчуження нежитлової будівлі.

Зазначив, що судом першої інстанції вказані показання свідка були відхилені як такі, що не відповідають вимогам ст. 58, 59 ЦПК України. Водночас судом не наведено жодних мотивів, чому вказані показання є неналежним та недопустимим засобом доказування по цій справі. Відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції, що положення цивільного законодавства, зокрема, ч. 1 ст. 218 ЦК України, забороняє використовувати в якості допустимих доказів показання свідка для доведення факту укладення правочину.

Вказав, що надані в судовому засіданні стосувалися факту систематичного передання грошових коштів Відповідачем Позивачу в якості компенсації орендних платежів й жодним чином не стосуються будь-яких фактів укладення між сторонами правочинів. Останнє свідчить про належність і допустимість показань свідка ОСОБА_5, наданих в судовому засіданні та безпідставність їх відхилення судом.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Зазначила, що рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ухвалене через невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та з порушенням норм матеріального права. Судом першої інстанції не було враховано та не надано правової оцінки поясненням сторони позивача та свідка ОСОБА_5, який був викликаний за ініціативи сторони відповідача, відповідно яких, за оспорюваним правочином, фактичним організатором якого він був, грошові кошти не передавалися, а укладався він в якості забезпечення грошових зобовязань чоловіка позивачки на користь чоловіка відповідачки, і фактично має характер договору іпотеки.Судом невірно застосована норма матеріального права ст. 257 ЦК України, оскільки зміст заяви про застосування наслідків строку позовної давності, що міститься в п.4 запереченнях відповідача стосується лише позовних вимог щодо недійсності оспорюваного правочину. Жодного слова про застосування наслідків строку позовної давності до вимог про стягнення грошових коштів, розрахунку платежів, що виходять за межі трирічного строку тощо там немає. Суд першої інстанції через неправильне застосування норм процесуального права дійшов помилкового висновку про відсутність між сторонами зобовязальних правовідносин, що, в свою чергу, не дозволило застосувати положення ст.625 ЦК України.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового засідання, у передбачених ст. 303 ЦПК України межах перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - відхиленню,з наступних підстав.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Судом встановлено, що 26 липня 2010 року між Безлюдівською селищною радою Харківського району Харківської області (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) укладений договір оренди, за умовами якого орендодавець на підставі Рішення ХХVІІІ сесії V скликання Безлюдівської селищної ради від 15 жовтня 2009 року надав, а орендар приняв в строкове платне користування земельну ділянку із земель запасу житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування стаціонарної АЗС загальною площею 0,3353 га, в тому числі землі, які використовуються в комерційних цілях, яка знаходиться в сел. Безлюдівка по вул. Зміївській, 2Б на території Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області строком на 49 років для будівництва та обслуговування стаціонарної АЗС. Договір підписаний сторонами. Відповідно до п. 9 договору, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі на рахунок Безлюдівської селищної ради у розмірі 10% він нормативної грошової оцінки земельної ділянки в загальній сумі і в розрахунку 87228,30 гривень на рік.

Судом встановлено, що після укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, за яким нежитлова будівля АЗС літ. «Б-1», що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Безлюдівка, вул. Зміївська, будинок 26 перейшла у власність відповідача ОСОБА_1, позивач продовжила сплачувати орендні платежі за користування земельною ділянкою, на якій розташоване зазначене приміщення, зокрема у період з січня 2012 року по серпень 2016 року останньою були сплачені орендні платежі у загальній сумі 456519 гривень, а саме: за 2012 рік 92290 гривень, за 2013 рік 87600 гривень, за 2014 рік 87430 гривень, за 2015 рік 107200 гривень, за 2016 рік 81999 гривень, що підтверджується платіжними дорученнями про сплату оренди землі за договором оренди б/н від 26 липня 2010 року.

Судовим розглядом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 02 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №1552, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 на умовах купівлі-продажу нежитлову будівлю АЗС літ. «Б-1», що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Безлюдівка, вул. Зміївська, будинок 26, а остання прийняла у власність зазначене нерухоме майно і сплатила за нього обумовлену договором грошову суму. На земельній ділянці площею 0,3353 га кадастровий номер :00:012:0014 розташована нежитлова будівля АЗС літ. Б-1 загальною площею 64,0 кв.м., генераторна літ. В, навіс літ. Г, ємкість літ. Д, ємкість літ. Д1, ємкість літ. Д2, ємкість літ. Д3, ємкість літ. Д4, розд.колонка літ. Е, розд.колонка літ. Е1, колонка літ. К, місцева очисна споруда літ. К1, бензомаслоуловлювач літ. «К2», бензомаслоуловлювач літ. «К2». Договір підписаний сторонами по справі.

Як вбачається зі змісту вищевказаного договору купівлі-продажу, він вчинений в письмовій формі та нотаріально посвідчений, в ньому містяться всі істотні умови, з якими сторони погодилися, про що свідчать їх підписи у зазначеному договорі.

Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки належним чином встановив обставини справи, які грунтуються на наявних у справі доказах про те, що спірний договір був реально виконаний сторонами і тому не може вважатися відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Веровного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Отже, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, правові наслідки, зумовлені договором, реально не настають. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

В цій частині рішення суду є законним і обгрунтованим і доводами скарги ОСОБА_2 не спростовується.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення орендної плати у розмірі 263755 грн.60 коп. суд першої інстанції посилався на ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, на підставі чого вважав, що у відповідача виникли грошові зобов'язання перед позивачем по сплаті орнедної плати.

Однак такі висновки суду не відповідають змісту ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, якими не врегульовано питання про виникнення у відповідача грошових зобовязань після набуття права користування земельною ділянкою. Вказані норми матеріального права не передбачають правоприємтва в договорі оренди земельної діцлякни, укладеної позивачем з органом місцевої влади, який залишився чинний після продажу розташованих на орендованій земельній ділянці будівель і споруд новому власнику.

Відповідно до п.37 договору оренди, укладеного між позивачем та Безлюдівською селищною радою в особі селищного голови ОСОБА_6, на підставі якого ОСОБА_2 сплачувала орендну плату у сумі 87228,30 грн. на рік, перехід права власності на будівлі і споруди, які розташовані на орендованій земельній ділянці до другої особи є підставою для розірвання договору та укладання договору оренди зазначеної земельної ділянки з новим власником будівель та споруд. Однак зазначений договір оренди після придбання відповідачем розташованих на орендованій земельній ділянці будівель та споруд не був розірваний, і тому у відповідача не виникло правових підстав для сплати орендної плати замість позивача.

Таким чином, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального права, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову у задоволення позову в цій частині, а в іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року скасувати у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 263 755 грн. 60 коп. та судового збору у сумі 2637,17 грн., відмовивши у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії