Справа № 139/681/17 Провадження № 22-ц/772/2713/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 23Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О.Ю.,

суддів Денишенко Т.О., Матківської М.В.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства Бонас с. Морозівка, Мурованокуриловецького району Вінницької області про визнання недійсним договорів оренди земельних ділянок та їх розірвання, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суд з позовом до приватного підприємства Бонас про визнання недійсним договорів оренди земельних ділянок та їх розірвання обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі державних актів на землю серії ЯА № 815710 від 19 жовтня 2005 року та серії ЯД № 364478 від 15 червня 2007 року ОСОБА_5 на праві власності належали земельні ділянки з цільовим призначеням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею, 2,0808 га та 1,9706 га відповідно, які розташовані на території Морозівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області.

Вказані земельні ділянки з 21 жовтня 2011 року перебувають в оренді ПП «Бонас» відповідно до договорів оренди від 12 та 20 травня 2011 року. Договори укладені строком на 15 років.

30 квітня 2016 року ОСОБА_5 померла.

На підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 2016 року власником земельних ділянок став ОСОБА_2.

28 квітня 2017 року позивач звернувся до ПП «Бонас» з листом, у якому просив розірвати договори оренди землі, укладені зі спадкодавцем. У задоволенні такої вимоги йому було відмовлено.

Вважаючи, що зазначені договори оренди порушують його права як власника земельних ділянок на вільне володіння, користування та розпорядження ними, просив визнати недійсними та розірвати договори оренди земельних ділянок укладені між ОСОБА_5 та ПП «Бонас».

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до приватного підприємства «Бонас» с. Морозівка про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок та їх розірвання у звязку з його безпідставністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України, - під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правові норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом першої інтанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_5 на підставі державних актів на землю серії ЯА № 815710 від 19 жовтня 2005 року (а.с. 34) та серії ЯД № 364478 від 15 червня 2007 року (а.с. 41) була власником земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,0808 га (кадастровий номер :02:001:0250) та 1,9706 га (кадастровий номер :02:001:0249) відповідно, які розташовані на території Морозівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області.

Відповідно до договорів оренди землі від 12 та 20 травня 2011 року (а.с. 30-31,36-37) вказані земельні ділянки з 21 жовтня 2011 року (а.с. 31, 37) перебувають в оренді ПП «Бонас» с. Морозівка. Договори укладені строком на 15 років.

30 квітня 2016 року у с. Морозівка Мурованокуриловецького району Вінницької області ОСОБА_5 померла (а.с. 14).

Як вбачається із свідоцтв про право на спадщину за заповітом виданих позивачеві 14 грудня 2016 року державним нотаріусом Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори, зареєстрованих у реєстрі за №№ 1740 та 1736 (а.с. 15, 18), позивач із 14 грудня 2016 року (а.с. 16, 19) є власником земельних ділянок за кадастровими номерами :02:001:0250 та :02:001:0249.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що що будь-яких обставин, які б слугували підставами для визнання недійсності даних договорів оренди землі та їх розірвання, судом не встановлено.

Натомість в поданій апеляційній скарзі заявник з такими посиланнями не погодився, зазначивши, що спірні договори оренди не містять передбачених законодавством істотних умов, при цьому окремі їх умови є несправедливими, що є підставою для визнання їх недійсними та розірванню.

Колегія суддів не погоджується з такими посиланнями заявника з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди ( місце розташування та розмір земельної ділянки ); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження ( обтяження ) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін та умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

З аналізу зазначених норм вбачається, що саме по собі встановлення судом відсутності у договорах оренди земельних ділянок окремих умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», не являється достатньою та безспірною підставою для застосування судом способів захисту цивільних прав або інтересів, а саме - визнання правочину недійсним. Для визнання недійсними в судовому порядку договорів оренди землі необхідна наявність кількох складових, а саме: відсутність у договорі оренди істотної умови, та, як наслідок, порушення у зв'язку з цим прав та законних інтересів орендодавця, а також наявність причинно-наслідкового зв'язку між цими складовими.

В обгрунтування позову позивач зазначив, що в спірних договорах оренди земельних ділянок відсутні такі істотні умови як: обєкт оренди (кадастровий номер земельної ділянки); умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди чи його частини; умови передачі земельної ділянки орендарю; форми сплати орендної плати, порядок її внесення і перегляду.

Згідно з пунктом 14 розділу Перехідні положення Земельного Кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних фондів господарських товариств.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України Про заставу предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

Згідно з підпунктом б пункту 15 розділу Перехідні положення ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність у спірних договорах оренди умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена 3 вересня 2014 року Верховним судом України при розгляді справи № 6-94цс14.

Разом з тим, з спірних договорів оренди вбачається, що вони містять відомості щодо об'єкту оренди, а саме в них зазначено місцезнаходження земельної ділянки, її площу, бал бонітету, тощо.

Крім того, в них зазначено умови та строки передачі земельної ділянки в оренду, а саме без розроблення проекту її відведення.

Зазначене спростовує посилання заявника в цій частині.

Крім того, за змістом частин першої та четвертої статті 21 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України "Про плату за землю", та перевищувати 10 відсотків їх нормативної грошової оцінки.

Частиною першою статті 13 Закону України від 11 грудня 2003 року

№ 1378-IV "Про оцінку земель" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено випадки обов'язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Так, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру земельного податку, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Пунктом 9 спірних договорів передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та у розмірі: у грошовій формі в розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що становить 659,60 грн. Виплата орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексу інфляції. Визначено умови перегляду розміру орендної плати.

Зазначене свідчить про те, що спірними договорами оренди передбачено розмір орендної плати відповідно до вимог законодавства, а тому посилання позивача на її відсутність не є підставою для визнання його недійсним.

Аналогічну позицію висловив Верховний суд України в ухвалі від 22 травня 2013 року по цивільній справі № 6-11цс13.

Зважаючи на викладене, посилання заявника щодо відсутності в спірних договорах оренди істотних умов не можуть слугувати підставами для визнання їх недійсним.

Разом з тим, що стосується посилань заявника щодо несправедливості умов договору в частині строку його дії, вони також не є підставами для визнання спірних договорів оренди недійсними чи їх розірвання з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13, ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до частини першої вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8 договорів оренди їх укладено терміном на п'ятнадцять років. Отже сторонами на моменту укладання було досягнуто згоди щодо строку дії спірних договорів оренди.

Доводи заявника про зворотнє не підтверджені належними доказами всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, носять формальний характер, а тому на увагу не заслуговують.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в позовній заяві так і в апеляційній скарзі позивач зазначав як підстави недійсності договорів оренди землі так і підстави припинення договору оренди землі шляхом їх розірвання, що в даному випадку є взаємовиключними підставами.

Зважаючи на викладене, рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: