Справа № 266/1831/17
Провадження № 2/266/687/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року м. Маріуполь Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого - судді Д'яченко Д.О.,

з участю секретаря - Сологуб Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Донецьккокс" про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що в період часу з 01.07.2005 року по 16.03.2017 року перебував у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством "Донецьккокс" та обіймав посаду водія автотранспортних засобів. 16 березня 2017 року позивача було звільнено з ПрАТ "Донецьккокс" за угодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України. Також зазначив, що на час звільнення йому не в повному обсязі виплачено заробітну плату в березені 2017 року у розмірі 12322,97 гривень. Внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати та неправомірних дій відповідача йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 6000,00 гривень. Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 12322,97 гривень та моральну шкоду в розмірі 6000,00 гривень.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві просив проводити розгляд справи без його участі.

Представник відповідача Щербакова Н.В., яка діє на підставі довіреності, в судове засідання надала заперечення та додаткові пояснення. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що дійсно трудові відносини між позивачем та відповідачем припинені на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Припиненню трудового договору передувало те, що 15.03. 2017 року до адміністративної будівлі відповідача увійшли групи невідомих людей, які назвалися представника влади так званої "Донецької народної республіки", які вимагали сплачувати податки на їх користь, передати в їх розпорядження майно підприємства. Через неможливість виконання злочинної вимоги відповідач залишив майно підприємства в розпорядженні представників так званої "ДНР" та під їх контролем, наслідком чого стало фактичне припинення подальшої господарської діяльності підприємства у м. Донецьку. Крім того, відповідач був змушений штучно обмежити доступ робітників до виробничих потужностей, контроль над якими було втрачено, шляхом переведення таких робітників до інших структурних підрозділів, розміщених на підконтрольній Україні території, або у випадку незгоди останніх із переведенням - шляхом застосування крайнього заходу у вигляді звільнення. За фактом захоплення виробничих потужностей на адресу ГУНП в Донецькій області надіслано заяви про вчинення кримінального правопорушення та за даним фактом Бахмутським відділом поліції ГУНП в Донецькій області внесені відомості до ЄРДР за № 0000801. Щодо вимоги стягнення заборгованості по заробітній платі, відповідач в своїх запереченнях посилався на те, що у зв'язку із відсутністю первинної документації через незаконне захоплення підприємства, відповідач позбавлений можливості відповідно до діючого законодавства нарахувати, розрахувати та виплатити всі суми, що належать позивачу при звільненні. До того ж зазначив, що позивачем не додано доказів того, що посадові особи, які склали, підписали або завірили надані позивачем документи, мають право на вчинення відповідних дій. Окрім того, 17.03.2017 року відповідачем подано заяву до ГУНП в Донецькій області щодо втрати контролю над печаткою підприємства. В газеті "Голос України" від 22.03.2017 року було опубліковано оголошення про втрату ПрАТ "Донецькккокс" контролю над основною печаткою підприємства з 17.03.2017 року. Вважає, що документи, надані позивачем, не відповідають порядку оформлення первинних документів, та такі документи не можуть вважатись належними та допустимими доказами. До того ж зазначив, що позивачем не доведено в своєму позові факт заподіянні моральних чи фізичних страждань, спричинених йому відповідачем. Просив у задоволенні позовних відмовити у повному обсязі, а розгляд справи провести без участі представника.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно вимог ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи.

Судом встановлено, що відповідач - Приватне акціонерне товариство "Донецьккокс" втратив контроль над виробничими потужностями, що підтверджується відповідним зверненням до правоохоронних органів та витягом з кримінального провадження ЄРДР № 0000801, з правовою кваліфікацією - за ст. 341 КК України.

Позивач був звільнений з посади водія ПрАТ "Донецьккокс" з 16.03.2017 року за угодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується витягом з наказу № 47 від 16.03.2017 року ПрАТ «Донецьккокс».

Згідно із положеннями ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Стаття 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі статтею 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 5 червня 2014 року) передбачено, що у районі проведення АТО можуть вводитися тимчасові обмеження прав і свобод громадян.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. N 1275-р затверджений Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, серед яких є м.Донецьк. Крім того, прийняті інші нормативні акти, що визначають райони проведення АТО. Так, наказом Служби безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», визначені такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, як Донецька і Луганська області з 07 квітня 2014 року.

Зі справи вбачається, що в день звільнення позивача 16.03.2017 року відповідач не здійснив розрахунок із ним.

Відповідач не оспорював такі обставини, а причиною вказував факт захоплення невідомими особами виробничих потужностей та розміщених у них первинних документів, штампів та печаток підприємства, у зв'язку із чим розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню за ознаками ч.1 ст.341 КК України (а.с.33).

За відповідним фактами Бахмутським відділом поліції Головного управління Національної поліції у Донецькій області дійсно розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000801 за ст.341 КК України.

Задля надання відповідної оцінки ситуації, що склалася у діяльності ПрАТ «Донецьккокс», останній звернувся із відповідним запитом до Торгово-промислової палати України. Висновком ТПП України від 16.05.2017 року було підтверджено існування форс-мажорних обставин, які роблять неможливим виконання ПрАТ «Донецьккокс» передбачених ст. 47 та ст.116 КЗпП України зобов'язань щодо здійснення розрахунку у день звільнення.(а.с. 34-43).

Даний висновок Торгово-промислової палати України ґрунтуються на тому, що після 15.03.2017 року (дати фактичного захоплення невстановленими особами виробничих потужностей) відповідач фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних, та інше, що підлягають до виплати на користь робітників у день звільнення.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Дослідивши письмові докази надані позивачем, суд виходить з того, що позивачем не надано доказів щодо нарахування та невиплати заробітної плати позивачу за березень 2017 року, та відсутня будь-яка бухгалтерська документація, яка б підтверджувала наявність такої заборгованості, видана посадовими особами, які мають право на вчинення цих дій. Відповідач з об'єктивних причин позбавлений можливості підтвердити або спростувати розмір заборгованості перед позивачем по заробітній платі.

За таких обставин не можливо зробити беззаперечний висновок щодо наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачем у розмірі 12322,97 гривень.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного.

За положенням ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4, обов'язковою умовою для настання відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди є наявність вини з боку заподіювача такої шкоди. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Оскільки позивачем дану позову вимогу не обґрунтовано та не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, спричинених з боку відповідача, а також відсутня вина відповідача у заподіянні такої шкоди, а тому підстав для задоволення позову в цій частині не має.

Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності, граничні строки, встановлені законом, для розгляду справи, виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності суд прийшов до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10,11,88,212-215, ЦПК України, ст. ст. 23, 36, 38, 39,47,116,233, 232 Кодексу законів про працю України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Донецьккокс" про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д`яченко Д. О.