Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, правонаступником якої є ОСОБА_7, ОСОБА_8, Миколаївської міської ради, Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області, третя особа - ОСОБА_9, про визнання недійсними окремих пунктів рішення, державного акта на право власності на земельну ділянку та договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що до 12 квітня 2007 року вона була власником 7/100 частини садибного житлового будинку по АДРЕСА_1. 26 січня 2007 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради прийняв рішення № 218, яким 7/100 частини вказаного будинковолодіння надав нову адресу: АДРЕСА_2. Відповідно до свідоцтва про право власності від 12 квітня 2007 року вона набула у власність зазначений житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами. У зв'язку з наданням належній їй частині будинковолодіння нової адреси, 25 березня 2008 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради прийняв рішення № 743, яким установив співвласникам будинковолодіння по АДРЕСА_1 нові ідеальні частки, а саме: ОСОБА_11 - 26/100; ОСОБА_12 - 23/100; ОСОБА_10 - 26/100 та ОСОБА_8 - 25/100. У серпні 2014 року вона звернулася до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради із заявою щодо приватизації земельної ділянки для обслуговування свого будинку з господарчими будівлями та спорудами, на що отримала відповідь про те, що пунктом 8 розділу 2 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54 громадянам: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_8 було надано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 1 000 кв. м та в оренду терміном на 25 років земельну ділянку площею 83 кв. м із будинковолодіння загальною площею 1 083 кв. м для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1; державні акти зареєстровано в Центрі Державного земельного кадастру.

22 липня 2010 року прокурор м. Миколаєва на зазначене рішення від 19 червня 2009 року № 35/54 вніс протест, яким вимагав його скасування, посилаючись на те, що надана відповідачам земельна ділянка знаходиться під будівлями, що їм не належать, а належать іншим фізичним особам. Рішенням Миколаївської міської ради від 06 вересня 2010 року № 48/55 було задоволено протест прокуратури м. Миколаєва та скасовано п. п. 8, 8.1 та 8.2 рішення міської ради від 19 червня 2009 року. Також міська рада рекомендувала Миколаївській філії ДП «Центр державного земельного кадастру» скасувати в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі запис за № 98 щодо реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2014 року, прийнятою у справі за позовом ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_8 до Миколаївської міської ради, визнано незаконним та скасовано рішення міської ради від 06 вересня 2010 року. Отже, на теперішній час діє рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54.

Також позивач зазначала, що земельна ділянка, яка знаходиться під її будинком, господарськими спорудами, будівлями та необхідна для їх обслуговування, знаходиться в межах земельної ділянки, яку отримали у власність та оренду відповідачі. Таким чином, приватизувати земельну ділянку для обслуговування свого будинку з господарськими спорудами та будівлями вона не має можливості внаслідок прийняття Миколаївською міською радою рішення від 19 червня 2009 року № 35/54.

Вважає зазначене рішення міської ради недійсним і на підставі викладеного просила визнати недійсними п. п. 8, 8.1, 8.2, 9, 9.1, 9.2 розділу 2 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, загальною площею 1 000 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 та скасувати його реєстрацію; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 83 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними п. п. 8, 8.1, 8.2, 9, 9.1, 9.2 розділу 2 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, загальною площею 1 000 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 83 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1, укладений між Миколаївською міською радою та ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_12

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2015 року вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2016 року скасовано рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, загальною площею 1 000 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, та договору оренди земельної ділянки площею 83 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1; зазначені позовні вимоги задоволено.

Скасовано державну реєстрацію державного акта серії НОМЕР_1, виданого 25 листопада 2009 року, на право власності на земельну ділянку загальною площею 1 000 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, та договору оренди земельної ділянки площею 83 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1, від 05 лютого 2010 року № 7386, укладеного між Миколаївською міською радою та ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_12

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8 просять скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

На підставі зібраних у справі доказів суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог про визнання недійсними п. п. 8, 8.1, 8.2, 9, 9.1, 9.2 розділу 2 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54; визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, загальною площею 1 000 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1; визнання недійсним вищевказаного договору оренди земельної ділянки площею 83 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1.

На спростування заперечень відповідача стосовно пропущення позивачем строку позовної давності суд першої інстанції, із висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, правильно зазначив, що такий позивачем не пропущено, оскільки починаючи з 2010 року між співвласниками будинку АДРЕСА_1 існує спір. Отже, посилання відповідачів у касаційні скарзі на те, що позивач тривалий час (8 років) знала про приватизацію відповідачами земельної ділянки були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, про що свідчить зміст оскаржуваних рішень судів.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд правильно керувався наступним.

Згідно з п. 7 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, до провноважень Державного кадастрового реєстратора територіальних органів Держгеокадастру у районах, містах республіканського та обласного значення належать як здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні, так і скасування такої реєстрації, формувуання поземельних книг на земельні ділянки, внесення записів до них, забезпечення зберігання поземельних книг.

Так, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, загальною площею 1 000 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, він має кадастровий номер НОМЕР_2, що, як правильно зазначив апеляційний суд, свідчить про те, що відомості про неї внесено до Державного земельного кадастру.

Підстави скасування державної реєстрації земельної ділянки передбачено в ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, а саме: у разі поділу чи об'єднання земельних ділянок на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об'єднанняабо коли протягом року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виходу за межі апеляційної скарги позивача через допущене судом порушення норм матеріального права (ч. 3 ст. 303 ЦПК України) та скасування рішення суду і в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки площею 83 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1, з ухваленням в цій частині позовних вимог також нового рішення про їх задоволення.

На спростування доводів апеляційної скарги відповідачів про те, що позивачем не надано суду доказів неможливості отримання нею кадастрового номеру для земельної ділянки під будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_2, або неможливості приватизувати чи отримати в оренду цю земельну ділянку із земель комунальної власності, так як позивач у відповідні органи не зверталася, апеляційний суд правильно зазначив, що вони спростовуються матеріалами справи, які містять відомості щодо звернень позивача до відповідних компетентних установ стосовно вирішення питання про приватизацію земельної ділянки.

Крім того, апеляційний суд обгрунтовано визнав безпідставними доводи апеляційної скарги про недоведення позивачем того факту, що її будинковолодіння знаходиться на території будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1, а висновок суду із цього приводу фактично є припущенням, так як відповідна експертиза із цього питання не проводилася. Зокрема, пославшись на ст. 212 ЦПК України, апеляційний суд правильно зазначив, що висновок експертизи у цій справі не має вирішального значення, оскільки вищевказаний факт можна встановити на підставі правовстановлюючих документів, з урахуванням показів свідка й інших письмових доказів у справі. У зв'язку з цим безпідставними є аналогічні доводи касаційної скарги відповідачів.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212-215, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про ненадання судом правової оцінки певним доказам зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Отже, рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2015 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко