Справа № 461/2594/17 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/783/5101/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, на рішення Галицького районного суду міста Львова від 29 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, у якому просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 разом із матір'ю ОСОБА_4 та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_6, у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що06 червня 2004 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Галицького районного суду міста Львова від 07 травня 2013 року розірвано. Від цього шлюбу у сторін є неповнолітня донька, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначалося, шо позивачка має належні матеріально-побутові умови для спільного проживання із донькою та має можливість утримувати дитину. Стверджувалося, що за час окремого проживання відповідач не надавав позивачці матеріальну допомогу на утримання їх спільної дитини (а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття.В решті вимог позову відмовлено(а.с. 45).

Дане рішення оскаржив представник позивачки.

Апелянт просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу про визначення місця проживання дитини, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу на те, що представник Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, приймав участь у розгляді даної справи і в суді пояснив, що висновок органу опіки та піклування не виносився, оскільки відповідач позов визнає, що стверджується поданою ним до суду заявою, а відтак вважає неправомірним висновок суду про те, що у позовній вимозі про визначення місця проживання дитини слід відмовити, оскільки позивачка не зверталася до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, з приводу надання висновків про визначення місця проживання дитини (а.с. 48-50).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч.1), а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч.2), а ч.1 ст. 161 СК України що у випадку, коли мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

Як вбачається з вище наведеного, судом може вирішуватися питання щодо місця проживання малолітньої дитини (з матірю чи батьком) лише у випадку наявності спору між її батьками з даного питання, а в даному випадку (з урахуванням того, що на час звернення до суду з даним позовом дитині сторін вже минуло 11 років) також і з урахуванням думки дитини.

В той же час, ні доводи позовної заяви, ні матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про наявність спору між батьками дитини, як сторонами даного спору, з приводу місця проживання їхньої дитини, а також доказів про побажання самої дитини.

Більше того. В доводах апеляційної скарги робиться акцент саме на те, що спір між батьками з приводу місця проживання дитини відсутній, оскільки відповідач подав до суду першої інстанції заяву, згідно якої він позов визнає у повному обсязі, а також на те, що саме відсутність спору з наведеного питання і стала причиною того, що позивачка не зверталася до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, з приводу надання висновків по питанню визначення місця проживання дитини.

За вище наведених обставин суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини, оскільки питання передачі дитини для проживання з одним із батьків (в даному випадку з матірю) не було предметом вивчення органом опіки та піклування та (відповідно) висновок останнього з цього питання відсутній.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків оскаржуваного рішення, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, відхилити та залишити рішення Галицького районного суду міста Львова від 29 червня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: