Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1082/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Терещенко Д. В.
Доповідач Дуковський О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

04.07.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Дуковського О.Л.

суддів: Єгорової С.М., Письменного О.А.

за участю секретаря: Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Томаз Вікторія Ігорівна про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Томаз Вікторія Ігорівна про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначила, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 1 вересня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки та визнання права власності на майно

24 вересня 2008 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було придбано в рівних частках земельну ділянку площею 1,2471 га, кадастровий номер № НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На придбання зазначеної земельної ділянки, а саме 1/3 частки були витрачені спільні кошти під час проживання однією сім'єю.

07 травня 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу Томаз В.І. здійснили продаж спірної земельної ділянки ОСОБА_3

Вважає, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства на момент вчинення правочину. А саме відсутність її згоди на відчуження земельної ділянки.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2017 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Зазначила, що суд першої інстанції приймаючи рішення неповно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовав норми матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того що спірна земельна ділянка була придбана та відчужена в період сумісного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4, але до встановлення факту проживання однією сім'єю рішенням суду. Крім того, ОСОБА_2 не ставилось питання про визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю. Оскільки на час укладання договору купівлі - продажу земельної ділянки ОСОБА_4 був власником 1/3 частини, а ОСОБА_2 не була стороною договору та власником земельної ділянки, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 24 вересня 2008 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було придбано в рівних частках, по 1/3 кожному земельну ділянку площею 1,2471 га, що розташована в с. Липове Кіровоградського району та області по АДРЕСА_1 (а.с.28).

07 травня 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Томаз В.І., здійснили продаж спірної земельної ділянки - ОСОБА_3.(а.с.31-32).

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.09.2016 року був встановлений факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по 08.04.2015 роки.

Згідно з ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст. 335 та ст. 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших, незаборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України про визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Тобто на момент укладення спірного договору купівлі-продажу (07 травня 2015 р.) власником 1/3 частини земельної ділянки, що була предметом цього договору, був ОСОБА_4, тому для вчинення цього правочину не потребувалося згоди позивачки.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Укладення одним із подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Судом встановлено,що на час укладення договору купівлі-продажу покупець не знав і не міг знати про те, що спірне нерухоме майно (предмет цього договору) належить на праві спільної

сумісної власності відповідачу та позивачці і що остання не давала відповідачу згоди на укладення цього договору.

За таких обставин правових підстав, передбачених ч. 1 ст. 74 та ч.2 ст.65 СК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу не було.

Така правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07 вересня 2016р. у справі № 6-727цс16 .

Статтею 60 СК України визначено,що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Питання про визнання спільної земельної ділянки спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4, позивачкою не ставилося, судами не розглядалося і рішення з цього приводу не ухвалювалося. До того ж позивачка взагалі не в праві оскаржувати (спорювати) договір купівлі-продажу земельної ділянки в цілому, оскільки не має до неї ніякого правового віношення.

За таких обставин, посилання в апеляційній скарзі на те, що на момент укладення ОСОБА_4 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу Томаз В.І., вона була спільною сумісною власністю, в силу ст. ст. 65, 74 СК України та ст. 369 ЦК України та необхідна була письмова нотаріально посвідчена згода ОСОБА_2 на відчуження земельної ділянки є безпідставними та не доведеними належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, відсутні правові підстави для визнання оскаржуваного договору купівлі - продажу земельної ділянки недійсними.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 312, ст. 313, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді: