АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

04 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс», в інтересах якого діє Мотрончук Дмитро Петрович,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» про скасування дисциплінарних стягнень та поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, уточненим в подальшому.

Позивачка, вважаючи, що її звільнення з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України, а також п. 1 ст. 36 КЗпП України, проведено відповідачем незаконно та безпідставно, просила визнати незаконними та скасувати накази № 239к від 15.09.2016 «Про звільнення за систематичне невиконання обов'язків, покладених трудовим договором (п. 3 ст. 40 КЗпП України)», № 241к від 15.09.2016 «Про звільнення за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України)», визнати незаконними дії відповідача у видачі наказів про звільнення та поновити її на посаді майстра відділення «Лівобережне» Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (далі - КП «Житло-сервіс», Підприємство).

Посилаючись на те, що вона належним чином виконувала свої службові обов'язки, однак відповідач безпідставно оголосив їй догану, просила також скасувати накази № 06д від 06.07.2017 та № 07д від 21.07.2016 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2.».

Крім цього просила стягнути з відповідача суму належних коштів під час тимчасової непрацездатності, суму коштів за час вимушеного прогулу та зобов'язати відповідача поновити її в черзі на отримання службового житла протягом одного дня з дати набрання рішенням законної сили.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з боку керівництва КП «Житло-сервіс» до неї упереджене ставлення, внаслідок чого їй було оголошено безпідставні догани, а в подальшому видано наказ про звільнення з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вказувала, що свої функціональні обов'язки майстра виконувала у відповідності до вимог посадової інструкції, а тому такі дії відповідача є безпідставними та незаконними.

Виданий відповідачем наказ про звільнення за угодою сторін, тобто з підстав, передбачених п. 1 ст. 36 КЗпП України, також незаконний, оскільки заява на звільнення була написана нею під психологічним тиском з боку керівництва Підприємства.

Крім того, вважала, що накладені на неї дисциплінарні стягнення у виді оголошення доган та упереджене ставлення з боку керівництва КП «Житло-сервіс» викликано тим, що підходить її черга на отримання службового житла. Зазначала, що за попереднього керівництва не було жодних нарікань на виконання нею службових обов'язків.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 06д від 06.07.2017 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2.».

Визнано незаконними дії КП «Житло-сервіс» щодо звільнення ОСОБА_2 за п. 3 ст. 40 КЗпП України та щодо звільнення ОСОБА_2 за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Скасовано накази № 239к та 241к від 15.09.2016 про звільнення.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді майстра відділення «Лівобережне» КП «Житло-Сервіс».

Зобов'язано КП «Житло-сервіс» виплатити ОСОБА_2 грошові кошти за час її тимчасової непрацездатності та поновити у черзі на отримання службового житла. Стягнуто з КП «Житло-сервіс» на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 38 929,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Вказав, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Факт неналежного виконання позивачкою своїх службових обов'язків підтверджується пояснювальною запискою працівника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями відділення «Лівобережне» ОСОБА_3 та показами свідка. Судом не взято до уваги, що Підприємством було правомірно винесено рішення про звільнення ОСОБА_2 за систематичне невиконання обов'язків, покладених на неї трудовим договором. Вважав хибними висновки суду, що адміністрація КП «Житло-Сервіс» чинила психологічний тиск на позивачку при написанні заяви про звільнення за згодою сторін, оскільки ОСОБА_2 не надано належних доказів морального чи психологічного тиску на неї. Крім того, як на підставу скасування судового рішення посилався на те, що при вирішенні позовної вимоги про стягнення грошових коштів за час тимчасової непрацездатності позивачки, судом не визначено яку саме суму коштів необхідно виплатити. В матеріалах справи відсутній розрахунок позивачки невиплачених коштів за час тимчасової непрацездатності які вона вважає невиплаченими.

Посилаючись на те, що рішення ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просив рішення скасувати та постановити ухвалу про закриття провадження у справі.

Представник відповідача - Мотрончук Д.П. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Позивачка в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила відхилити, а рішення залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 до 15 вересня 2016 року працювала на посаді майстра відділення «Лівобережне» в КП «Житло-сервіс».

Наказом КП «Житло-сервіс» № 241к від 15 вересня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України» КП «Житло-сервіс» було звільнено ОСОБА_2 за угодою сторін згідно пункту 3 статті 36 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення, про скасування наказу № 241к від 15.09.2016 про звільнення ОСОБА_2 з підстав, передбачених п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суд першої інстанції виходив з того, що позивачку було звільнено з порушенням чинного трудового законодавства та за відсутності волевиявлення працівника на припинення трудового договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу).

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

При цьому розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Як встановлено судом заява ОСОБА_2 про звільнення за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України була написана останньою під психологічним тиском керівництва КП «Житло-сервіс», оскільки існував наказ про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Також позивачка не мала наміру звільнятися з Підприємства, оскільки в неї не було іншого місця роботи, вона перебувала у скрутному матеріальному становищі.

Крім того, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи рішенням Голосіївського районного суду м. Києва, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2016, встановлено обставини упередженого ставлення до ОСОБА_2 з боку керівництва КП «Житло-сервіс».

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення щодо визнання дій відповідача незаконними при звільненні ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, скасування наказу про звільнення № 241к від 15.09.2016 та поновлення позивача на роботі, дійшов обґрунтованого висновку, що на момент подання заяви про звільнення за угодою сторін та видачі відповідного наказу про звільнення 15.09.2016 між сторонами не існувало домовленості про звільнення та у ОСОБА_2 не було волевиявлення на звільнення за угодою сторін.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що з боку Підприємства був відсутній психологічний тиск на ОСОБА_2 при написанні заяви про звільнення за угодою сторін, оскільки такі доводи апелянта спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та правильно встановленими судом першої інстанції обставинами.

Окрім того, у відповідності до положень ст. 10, 58-60 ЦПК України апелянтом не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, але лише зазначено, що такі твердження позивача є припущеннями.

Посилання апелянта на те, що про наявність волевиявлення ОСОБА_2 на звільнення за угодою сторін свідчить ознайомлення останньої із оспорюваним наказом, не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки при ознайомленні з наказом ОСОБА_2 було зазначено, що заява нею була написана під тиском і погрозами фізичної розправи (т. 1, а.с. 21).

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини щодо наявності психологічного тиску з боку керівництва КП «Житло-сервіс» на ОСОБА_2 при написанні нею заяви про звільнення за угодою сторін, що призвело до незаконного звільнення ОСОБА_2 із займаної посади із порушенням установленого законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд першої інстанції правильно застосував положення частини першої статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

При цьому суд першої інстанції, задовольняючі позовні вимоги про поновлення ОСОБА_2 на роботі, правильно застосував положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України та дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про виплату позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці (абзац 4 пункту 2 Порядку).

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_2 відбулося 15 вересня 2016 року, а в серпні та вересні ОСОБА_2 перебувала на лікарняному, суд першої інстанції, застосовуючи зазначені норми права, дійшов правильного висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два повні відпрацьовані місяці роботи, що передували звільненню, тобто за червень та липень 2016 року.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середнього динна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Як встановлено судом розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 відповідно до довідки про заробітну плату становить 263,04 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнув 38 929,00 грн. за період з дня звільнення до ухвалення рішення, тобто за 148 робочих днів вимушеного прогулу.

Такий висновок суду є законним, обґрунтованим та узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про задоволення позовної вимоги про скасування наказу № 06д від 06.07.2016 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2.».

З матеріалів справи вбачається, що наказом КП «Житло-сервіс» за № 06д від 06.07.2016 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2.», майстру відділення «Лівобережне» ОСОБА_2 оголошено догану за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов'язків, передбачених п. 4.1. посадової інструкції майстра, в частині забезпечення організації робіт робітників з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями (п. 2.1. посадової інструкції майстра), контролю та оцінки якості виконаних ними робіт (п. 2.2. посадової інструкції майстра), проведення обстеження житлового фонду з метою виявлення його санітарного стану та благоустрою прибудинкових територій (п. 2.5. посадової інструкції майстра), а також за несвоєчасне та неналежне виконання наказів, розпоряджень, доручень керівництва (п. 4.2. посадової інструкції майстра). (т. 1, а.с. 84).

У наказі зазначено, що у зв'язку зі спекотними погодними умовами на відділення Підприємства «Лівобережне» було направлено факсограму від 21.06.2016 про своєчасне проведення поливу прибудинкових територій, а також волого прибирання сходових клітин, яка отримана майстрами відділення «Лівобережне» ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 22.06.2016.

23.06.2016, починаючи з 16 год. 00 хв., комісією у складі начальника відділення «Лівобережне» ОСОБА_6 та майстрів даного відділення було проведено обстеження на предмет своєчасного прибирання та поливу. Під час обстеження встановлено, що полив зелених насаджень на прибудинкових територіях відділення не проводився. Також під час обстеження встановлено, що у журналі виходу працівників на роботу не було підписів працівників про вихід, однак вони перебували на робочому місці.

Судом першої інстанції в судовому засіданні встановлено, що з боку адміністрації КП «Житло-сервіс» до ОСОБА_2 наявна упередженість з приводу виконання посадових обов'язків, що призвело до безпідставного накладення дисциплінарного стягнення.

Так, адміністрація КП «Житло-сервіс» не врахувавши пояснення ОСОБА_2 про те, що точки поливу не працюють, тому полив проводився зранку лійками, а на час перевірки (16 год. 00 хв.) земля після поливу вже висохла, безпідставно застосувала цю підставу для притягнення до дисциплінарної відповідальності. Судом також вірно встановлено, що неналежне ведення журналу виходу робітників на роботу не може бути підставою для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, оскільки ведення цього журналу та форма його ведення не затверджувалися адміністрацією, неналежне ведення даного журналу не впливає на виконання посадових обов'язків ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно з ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч. 3 ст. 149 КЗпП України).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення, про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до позивача безпідставно застосовано дисциплінарне стягнення на підставі наказу № 06д від 06.07.2016 без урахування тяжкості проступку і заподіяної шкоди, без врахування попередньої роботи ОСОБА_2

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що факт невиконання позивачкою своїх службових обов'язків підтверджується пояснювальною запискою працівника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями відділення «Лівобережне» ОСОБА_3, оскільки такі доводи спростовуються показами свідків, наданими в судовому засіданні, зокрема, свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що ОСОБА_2 завжди вчасно організовує прибирання будинку та прибудинкової території та дотримується санітарного стану. Також свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що перевірка дільниці майстра ОСОБА_2 проводилася після 15-00 години, тобто на момент проведення перевірки у спекотну погоду земля висохла після поливу. Перевірки проводилися частіше відносно ОСОБА_2, що свідчить про упереджене ставлення з боку адміністрації Підприємства до позивачки.

Крім того як вірно встановлено судом безпосереднє прибирання території здійснюють робітники з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями і їх обов'язки визначені у відповідній робочій інструкції (т. 1, а.с. 90).

З огляду на викладене, судова колегія вважає законним та обґрунтованим висновок суду щодо наявності правових підстав для скасування наказу № 06д від 06.07.2016 про накладення адміністративного стягнення.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду щодо задоволення позовних вимог про визнання дій відповідача незаконними у видачі наказу № 239к від 15.09.2016 «Про звільнення ОСОБА_2 за систематичне невиконання обов'язків, покладених трудовим договором», визнання цього наказу незаконним та його скасування, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як встановлено судом наказами КП «Житло-сервіс» № 06д від 06 липня 2016 року та № 07д від 21.07.2016 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2.» ОСОБА_2 було оголошено догани за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов'язків.

На підставі вищевказаних наказів наказом КП «Житло-сервіс» № 239к від 15 вересня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_2.» ОСОБА_2 - майстра відділення «Лівобережне» КП «Житло-сервіс» було звільнено із займаної посади за систематичне невиконання обов'язків, покладених трудовим договором, за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджується, а саме наказом № 240к від 15.09.2016, що наказ № 239к від 15.09.2016 скасовано, у зв'язку з клопотанням та наданням ОСОБА_2 заяви про звільнення за угодою сторін.

Більш того, з матеріалів справи також вбачається, що до тудової книжки ОСОБА_2 внесено запис про те, що наказ № 239к від 15 вересня 2016 року є недійсним.

Таким чином, оскільки наказ № 239к від 15.09.2016 скасовано та до трудової книжки внесено відомості про його недійсність, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для скасування цього наказу в судовому порядку.

Колегія суддів також не може погодитися з висновком суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання виплатити кошти за час тимчасової непрацездатності ОСОБА_2, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 у період з 28.07.2016 по 09.08.2016 включно, з 11.08.2016 по 17.08.2016 включно, з 29.08.2015.09.2016 по 14.09.2016 включно перебувала на лікарняному (т. 1, а.с. 82-83).

З довідки КП «Житло-сервіс» № 110/005-157 від 06.03.2017 вбачається, що 15.09.2016 в день звільнення ОСОБА_2 в бухгалтерії здійснено розрахунок та перераховано на картковий рахунок позивачки грошові кошти без урахування коштів за листками непрацездатності, а саме нараховано 8782,95 грн., а перераховано ОСОБА_2 7494,93 грн. з урахування податків і зборів. В довідці також зазначено, що комісією з соціального страхування направлено лист від 20.09.2016 до Фонду соціального страхування для проведення перевірки обґрунтованості видачі лікарняних листків, які ОСОБА_2 надала 16.09.2016. комісія з соціального страхування підприємства включила зазначені лікарняні листки до акту від 26.09.2016, після чого було зроблено перерахунок середнього заробітку та 04.10.2016 виплачено кошти за 5 перших днів за рахунок підприємства та зазначений перерахунок, а саме: нарахована сума коштів складає 3 616,42 грн., перераховано на картковий рахунок ОСОБА_2 2391,07 грн. До підприємства 05.10.2016 до Підприємства надійшли кошти від Фонду соціального страхування в розмірі 5648,50 грн., які наступного дня перераховані ОСОБА_2 в сумі 4 576,02 грн. з урахування податків і зборів.

Отже, при звільненні ОСОБА_2, в тому числі за листками непрацездатності, їй було нараховано суму коштів у розмірі 18 083,87 грн., з яких нараховані на картковий рахунок позивачки у сумі 14 462,02 грн. (т. 2, а.с. 100).

З виписки по особовому рахунку АТ «Ощадбанк» вбачається, що на картковий рахунок ОСОБА_2 15.09.2016 та 04.10.2016 зараховано кошти у сумі 15 112,48 грн. (т. 2, а.с. 60).

Проте, ухвалюючи рішення в частині зобов'язання здійснити виплату коштів під час тимчасової непрацездатності суд першої інстанції вказаних обставин та положень закону не врахував, належним чином не дослідив наявні в матеріалах справи доказ, які спростовують заявлені вимоги позивачки, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення цих позовних вимог.

Висновки суду щодо задоволення позовної вимоги про зобов'язання поновити у черзі на отримання службового житла теж не можна вважати правильними.

Ухвалюючи рішення в частині зобов'язання відповідача поновити ОСОБА_8 у черзі на отримання службового житла суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з поновленням на роботі підлягає задоволенню позовна вимога про поновлення в черзі на отримання житла.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 в жовтні 2016 року звернулася до суду з позовними вимогами про визнання незаконними дій відповідача у видачі наказів про накладення дисциплінарного стягнення, про визнання незаконними дій відповідача у видачі наказів про звільнення, визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, виплату коштів за час вимушеного прогулу та зобов'язання здійснити виплату за листками непрацездатності.

20 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про уточнення позовних вимог, в якій окрім заявлених позовних вимог, просила поновити її в черзі на отримання службового житла протягом одного дня з дати набрання рішенням законної сили.

Свої позовні вимоги про поновлення в черзі на отримання службового житла у відповідності до вимог, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України не обґрунтувала, а лише зазначила, що у зв'язку з незаконним звільненням її було виключено з черги на отримання службового житла, чим порушено її конституційні права на працю та житло (т. 1, а.с. 121).

Крім цього, позивачка у відповідності до вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона перебуває в черзі на отримання службового житла та що у зв'язку зі звільненням її було виключено з такої черги.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Оскільки позивачем не доведено позовні вимоги висновки суду про зобов'язання відповідача поновити ОСОБА_2 в черзі на отримання службового житла є помилковими.

Ураховуючи викладене, рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконними дій Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» щодо звільнення ОСОБА_2 за п. 3 ст. 40 КЗпП України, визнання незаконним та скасування наказу № 239к від 15 вересня 2016 року «Про звільнення за систематичне невиконання обов'язків, покладених трудовим договором (за п. 3 ст. 40 КЗпП України)», зобов'язання поновити у черзі на отримання службового житла, зобов'язання виплатити ОСОБА_2 грошові кошти за час її тимчасової непрацездатності, відповідно до ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс», в інтересах якого діє Мотрончук Дмитро Петрович, - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконними дій Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» щодо звільнення ОСОБА_2 за п. 3 ст. 40 КЗпП України, визнання незаконним та скасування наказу № 239к від 15 вересня 2016 року «Про звільнення за систематичне невиконання обов'язків, покладених трудовим договором (за п. 3 ст. 40 КЗпП України)», зобов'язання поновити у черзі на отримання службового житла, зобов'язання виплатити ОСОБА_2 грошові кошти за час її тимчасової непрацездатності - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 752/16208/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6852/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.