Справа № 303/1922/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

09 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ЧУЧЦІ Н.В.

за участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 2 лютого 2017 року, -

встановила:

ОСОБА_3 28.03.2016 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним. Позивач ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_5, який помер 02.05.2015. ОСОБА_5 був власником квартири АДРЕСА_1, був інвалідом ІІ групи і страждав на психічні захворювання, у звязку з чим з 1999 року перебував на диспансерному обліку у лікаря-психіатра, неодноразово лікувався у психіатричній лікарні.

Маючи намір прийняти спадщину після смерті батька, позивач звернувся до нотаріуса і дізнався, що 29.06.2010 ОСОБА_5 подарував згадану квартиру своїй двоюрідній сестрі ОСОБА_1 Ніхто з рідних і близьких ОСОБА_5 про цей договір не знав. З огляду на стан здоровя дарувальника та фактичні обставини справи, позивач виходить із того, що на час укладання договору ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, тому договір, що порушує майнові права спадкоємця, підлягає визнанню недійсним із підстав, передбачених ст. 225 ч. 1 ЦК України.

Посилаючись на ці обставини, на дані медичної документації, на документи щодо сімейного стану відповідних осіб, щодо оформлення прав на спірну квартиру тощо, позивач ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29.06.2010 дарувальником ОСОБА_5 із обдарованою ОСОБА_1 і посвідчений ОСОБА_4 державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-420. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02.02.2017 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_3 рішення суду оскаржила, вважає його незаконним та необґрунтованим. На думку сторони, суд не дав належної і всебічної оцінки обставинам справи та наданим сторонами доказам, необґрунтовано відмовив позивачу в допиті свідків, безпідставно надав перевагу висновку судової експертизи, яка не відповідає встановленим вимогам і є необґрунтованою, а відтак без належних для того підстав відмовив у позові, який був доведений. Рішення суду ґрунтується на припущеннях, суд не врахував даних про особу ОСОБА_5, який лікувався від хронічного алкоголізму та психічних захворювань, а тому не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними на час укладання оспореного договору. Не взяв до уваги суд і змісту медичної документації, яка була використана для проведення судової експертизи, а також не врахував недоліків, які на думку апелянта є у висновку експертизи, та невідповідності цього висновку обставинам справи. Вважаючи, що суд неповно зясував обставини справи, внаслідок чого дійшов невірного висновку, сторона просить рішення суду скасувати, а позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2, який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що Гошко (до укладення 27.04.1995 шлюбу ОСОБА_5) ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_5, який помер 02.05.2015, визначеною офіційно причиною смерті є двобічна бронхопневмонія (а.с. 6-9, 58). ОСОБА_4 державною нотаріальною конторою 03.11.2015 заведена спадкова справа № 204/2015 за спадкодавцем ОСОБА_5 (а.с. 9).

В порядку приватизації державного житлового фонду, спадкування за ОСОБА_7, яка померла 31.10.2004, за ОСОБА_8, який помер 05.12.2009, та визнання права власності рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17.10.2008, що набрало законної сили 28.10.2008, ОСОБА_5 набув у кінцевому підсумку 3/4 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 і зареєстрував це право, що стверджується Витягом із Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим КП «ОСОБА_4 МБТІ та ЕО» 25.06.2010 за № 26533236 та іншими матеріалами справи (а.с. 86-95 та ін.).

ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_8 1/4 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 і зареєструвала це право, що стверджується Витягом із Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим КП «ОСОБА_4 МБТІ та ЕО» 25.06.2010 за № 26533157 та іншими матеріалами справи (а.с. 69-73 та ін.).

На підставі договору, посвідченого держнотаріусом ОСОБА_4 державної нотаріальної контори ОСОБА_9 29.06.2010 за реєстровим № 3-420, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 належні йому 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 82-85). У договорі зазначено, зокрема, що сторони його уклали перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, особу сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

Таким чином, доводи позивача ОСОБА_3 та відповідна підстава позову щодо належності указаної вище квартири померлому ОСОБА_5 як одноосібному власнику не відповідає дійсним обставинам, відповідно до яких на час укладення оспореного договору дарування квартира перебувала у спільній частковій власності, де 1/4 частка у праві власності на квартиру належала ОСОБА_1 Документально підтверджується факт державної реєстрації 20.11.2010 права власності ОСОБА_1 на квартиру в цілому з урахування укладення 29.06.2010 договору дарування частки у квартирі (а.с. 10, 11). ОСОБА_5 реалізувавши свої повноваження власника майна (співвласника часткової власності) розпорядився своєю часткою в квартирі за пять років до своєї смерті подарувавши її іншому співвласнику ОСОБА_10, яка правомірно набула у власність майно, на час відчуження якого ОСОБА_3 не мала щодо майна ніяких прав, а власник не мав перед нею ніяких майнових обовязків щодо квартири (ст.ст. 11, 202, 316-319, 321, 328, 356, 358, 361, 717 ЦК України).

Оспорюючи договір дарування від 29.06.2010, позивач ОСОБА_3 вказувала на те, що на час вчинення цього правочину ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, цим правочином порушені її права як спадкоємця після смерті ОСОБА_5

Відповідно до ст. 225 ч. 1 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів).

Вирішуючи справу за позовом ОСОБА_3, суд першої інстанції виконав вимоги цивільного процесуального закону, за клопотанням позивача забезпечив докази шляхом витребування необхідної медичної документації, ухвалою від 26.07.2016 призначив судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставив питання про те, чи міг ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними в період вчинення оспореного договору дарування, вчинив інші процесуальні дії (ст. 10 ч. 4, ст.ст. 134, 135, 143, 144, ст. 145 ч. 1 п. 2, ст. 160 ч. 2 ЦПК України) (а.с. 38-40, 46-47, 74-75, 125-126, 136-144, 158-159).

Висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 24.11.2016 № 239, проведеної експертною комісією Обласної психіатричної лікарні м. Берегово у складі трьох компетентних експертів, у т.ч., одного експерта вищої кваліфікаційної категорії та вищого кваліфікаційного класу і двох експертів 2-го кваліфікаційного класу та 1-ї кваліфікаційної категорії, встановлено, що ОСОБА_5 при вчиненні договору дарування частки своєї квартири міг усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними, надавати їм належну оцінку (а.с. 170-176). Висновок зроблено з урахуванням даних усієї одержаної судом та наданої експертам медичної документації щодо стану здоровя, захворювань ОСОБА_5, показань свідків, інших матеріалів справи. З нього вбачається, зокрема, що при житті ОСОБА_5 виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді параноїдної шизофренії, епізодичного типу перебігу, з рідкими загостреннями, що, однак, не призвело до виражених змін особистості. Останнє загострення хвороби спостерігалося у 2008 році, виписаний зі стаціонару в стані ремісії. В подальшому стан ОСОБА_5 не потребував госпіталізації, він приймав амбулаторне лікування… психотичної симптоматики не спостерігалося. У період вчинення договору дарування, а саме 29.06.2010, ОСОБА_5 перебував у стані ремісії.

Висновки суду першої інстанції, з якими погоджується і апеляційний суд, про ясність, обґрунтованість та переконливість висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, відповідають обставинам справи. Зазначений висновок експертизи є належним і допустимим доказом (ст.ст. 57-59, 66 ЦПК України), а його наявність для встановлення психічного стану особи з урахуванням характеру справи та вимог цивільного процесуального закону є обовязковою. Експертний висновок узгоджується з іншими доказами і матеріалами справи, зокрема, із показаннями допитаних судом першої інстанції свідків. Експерти несуть кримінальну відповідальність за свої дії та засвідчений висновком результат судової експертизи. У справі відсутні докази, матеріали і обставини, які б давали обґрунтовані підстави для сумнівів у правильності висновку по суті та відповідності його фактичним обставинам. Не вказує на такі й зміст апеляційної скарги, яка загалом ґрунтується на самостійному аналізі змісту висновку та припущеннях сторони щодо перебігу хвороби ОСОБА_5, його психічного стану, інших обставин його життя, утім, не враховує власне фахової складової висновку, як і необхідності підтвердження, обґрунтування такої відповідною особою в разі його заперечення. Доводи сторони щодо одного з доказів, який хоча й не має наперед встановленого значення, проте в даному випадку є обовязковим, істотним засобом доказування та оцінюється в сукупності і взаємозвязку з іншими доказами, не враховують по суті таких сукупності і взаємозвязку, дійсних обставин і не спростовують у належний процесуальний спосіб цього доказу і відповідного висновку суду. Самі по собі міркування сторони щодо неналежності, на її думку, зазначеного доказу не є достатніми для його відхилення.

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України). Здійснюючи свої цивільні і процесуальні права, реалізуючи право на судовий захист і виконуючи обовязок доказування позову, яке не може ґрунтуватися на припущеннях, у змагальному цивільному процесі вільно, на свій розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України), позивач не довів свого позову.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав належних і достатніх підстав для висновку, що в момент вчинення оспореного правочину ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, що його волевиявлення не було вільним та не відповідало його дійсній волі. Суд, оцінивши докази в сукупності та взаємозвязку, правильно застосував положення ст. 202, ст. 203 ч.ч. 1, 3, ст. 204, ст. 215 ч. 1, ст. 225 ч. 1, ст. 717 ЦК України, інші норми законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним. Правомірність правочину, що презюмується, не була спростована позивачем, а законно набуте відповідачем ОСОБА_10 право власності на майно підлягає захисту.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, доводи якої не спростовують правильності по суті, законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 2 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді