УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, державних актів на право власності, свідоцтв та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 27 грудня 2010 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що 20 листопада 2002 року він уклав із ОСОБА_4 договір доручення, відповідно до умов якого остання, отримавши від нього гроші, зобов'язалася придбати на його ім'я об'єкти нерухомого майна в Обухівському районі Київської області. Проте відповідач, отримавши від позивача 2 млн грн, оформила об'єкти нерухомого майна на своє ім'я. Позивач неодноразово звертався до відповідача про належне оформлення об'єктів нерухомого майна на своє ім'я, але відповідач відмовляється від взятих на себе зобов'язань. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 від 27 грудня 2003 року; визнати недійсним державні акти серії НОМЕР_1, НОМЕР_2 від 24 червня 2004 року на право власності на вказану земельну ділянку, видані на ім'я ОСОБА_4; визнати недійсним свідоцтво серії НОМЕР_3 від 12 січня 2007 року про право власності на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1, загальною площею 974,2 кв. м, видане на ім'я ОСОБА_4; визнати за ним право власності на вказані об'єкти нерухомого майна.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 травня 2010 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 3614 земельної ділянки АДРЕСА_1 від 27 грудня 2003 року. Визнано недійсними державні акти серії НОМЕР_1, НОМЕР_2 від 24 червня 2004 року на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,4011 га по вул. Солов'яненка ТІЗ «Сосновий Бір» в смт Козин Обухівського району Київської області, видані на ім'я ОСОБА_4 та свідоцтво серії НОМЕР_3 від 12 січня 2007 року про право власності на будинок АДРЕСА_1, загальною площею 974,2 кв. м, видане на ім'я ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,4011 га по АДРЕСА_1, який розташований за указаною адресою, загальною площею 974,2 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 грудня 2010 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 травня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що укладені правочини, які позивач просить суд визнати недійсними, були укладені поза його волею, без його відома, з оформленням договорів на відповідача, що є порушенням публічного порядку та порушенням прав позивача.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із приписів ч. 1 ст. 1000 ЦК України, відповідно до яких за договором доручення одна сторона зобов'язується вчинити від імені другої та за рахунок другої сторони певні юридичні дії, а також на те, що під час судового розгляду справи позивачем не надано жодних доказів у підтвердження того, що спірне нерухоме майно було придбано відповідачем саме для позивача.

Такі висновки апеляційного суду є правильними з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом установлено, що між сторонами 20 листопада 2002 року було укладено договір в простій письмовій формі, відповідно до умов якого позивач уповноважив та доручив відповідачу за винагороду вчинити за кошти позивача значущі дії щодо інвестування коштів останнього у об'єкти нерухомості.

Для безпосередньої реалізації мети цього договору ОСОБА_4 повинна була на власний розсуд: обрати об'єкт інвестування, із врахуванням тенденцій на ринку нерухомості, капіталізацій них очікувань, та рівня прибутковості; укладати від власного імені відповідні угоди з придбання готових об'єктів чи будівництва нових будівель і споруд; вчинити усі необхідні організаційні та юридичні дії щодо оформлення відповідних документів на ім'я ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення можу бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненими (ст. 1003 ЦК України).

Установивши, що сторони уклавши вищевказаний договір у простій письмовій формі, маючи на меті придбання об'єктів нерухомості на ім'я довірителя - позивача у справі, останній мав видати відповідачу нотаріально посвідчену довіреність, яка мала містити перелік повноважень повіреного, що давало б право і можливість відповідачу виконати п.2.2 договору доручення, оскільки без нотаріально посвідченої довіреності неможливо укладання будь-якого договору щодо придбання у власність об'єктів нерухомості, оскільки відповідно до закону ці правочини потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що договір від 20 листопада 2002 року не відповідав вимогам закону.

З тексту договору не випливає які конкретно дії належало вчинити повіреному.

Разом із тим, вищевказаний договір, укладений між сторонами, містить й ознаки договору комісії.

Так, статтею 1011 ЦК України визначено, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно з ч. 3 ст. 1012 ЦК України істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Оскільки зазначений договір не містить істотних умов про ціну та майно, підстав вважати, що спірні договори купівлі-продажу земельної ділянки та будівлі укладені на виконання саме договору комісії, у суду не було.

Оскільки позивачем у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано жодних доказів у підтвердження того, що спірне нерухоме майно було придбано відповідачем саме для позивача, відповідно за його кошти, апеляційний суд правильно виходив із того, що укладені договори купівлі-продажу нерухомого майна та реєстрація права власності на спірне майно на ім'я відповідача, ніяким чином не порушують права позивача, а в порядку цивільного судочинства підлягає захисту тільки порушене право.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 на виконання договору доручення за розпискою передав відповідачу 2 млн. грн., на правильність висновку апеляційного суду не впливають, оскільки позивач не позбавлений можливості вимагати від довірителя (ст.1212 ЦК України) повернення коштів.

Інші доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 27 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович