АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 6-104/2011Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/789/1239/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 03 серпня 2011 року по справі за поданням Головного державного виконавця відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1,

ВСТАНОВИЛА:

27.07.2011 року Головний державний виконавець ВДВС Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1

В обґрунтування вимог зазначено, що на виконанні у відділі ДВС знаходяться постанови ВДАІ УМВС України про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави штрафів на загальну суму 2844,00 грн.

Боржник за наданий строк для добровільного виконання штрафи не сплатив, інформація про майно чи активи ОСОБА_1 за рахунок яких можливо виконати постанови у ДВС відсутня.

Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 03.08.2011 року подання Головного державного виконавця відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції задоволено і тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову, якою відмовити в задоволенні подання ДВС посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Вказує, що ухвала була постановлена без його участі, але в протоколі судового засідання вказано про належне повідомлення ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи.

Зазначає, що державним виконавцем не подано доказу, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов'язань і державним виконавцем не обґрунтовано необхідність застосування заходу впливу у вигляді тимчасового обмеження у виїзді боржника за кордон.

Сторони будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явились.

Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без участі його і ОСОБА_3

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (995_004), ратифікованої Законом від 17.07.97 N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ), гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної справи, в якій вона є стороною.

Враховуючи вказане, відсутність доказів поважності причин через які учасники цивільного процесу не можуть прибути в судове засідання, обов'язок суду розглянути скаргу на ухвалу суду протягом п'ятнадцяти днів, колегія суддів не вбачає правових підстав для відкладення розгляду справи і вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності, належно повідомлених учасників процесу.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх зобов'язань, а державним виконавцем здійснено заходи по розшуку майна боржника та застосовано заходи примусового виконання, які не дали результатів, що є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки висновок не вмотивований і не ґрунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі ДВС знаходяться постанови ВДАІ УМВС України про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави штрафів на загальну суму 2844,00 грн. (а.с. 2-8).

Боржник за наданий строк для добровільного виконання штрафи не сплатив, інформація про майно чи активи ОСОБА_1 за рахунок яких можливо виконати постанови у ДВС відсутня.

В силу ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Закон України від 21 січня 1994 року Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

П. 2 ст.6 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

У відповідності до п.18 ч. 3 ст.11 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Ухилення від виконання юридичного обов'язку завжди є актом свідомої поведінки, коли особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що боржник умисно ухиляється від виконання своїх обов'язків, які він має змогу виконати.

Сам факт невиконання боржником своїх зобов'язань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов'язків.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Відсутність в відділі ДВС інформації про майно чи активи ОСОБА_1 за рахунок яких можна виконати постанови ВДАІ УМВС України не може бути беззаперечним доказом відсутності такого майна.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших, і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, покладається в даному випаду на орган державної виконавчої служби, який звертається до суду із відповідним поданням.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

В контексті вищезазначених норм права, державний виконавець повинен був довести факт свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання постанов про накладення штрафу.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v. Bulgaria від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

З огляду на вищенаведене можна дійти висновку, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника без встановлення факту ухилення від виконання зобов'язань не буде відповідати одному із критеріїв, визначених ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, за яких обмеження права на свободу пересування може бути виправдане.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню і постановленню нової - про відмову в задоволенні подання Головного державного виконавця відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 03 серпня 2011 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні подання Головного державного виконавця відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді