У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Карпенко С.О., МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Осмолодська сільська рада Рожнятівського району Івано-Франківської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом, у якому зазначали, що їм як подружжю на праві спільної сумісної власності належить домоволодіння по АДРЕСА_1 Площа земельної ділянки для обслуговування вказаного домоволодіння становить 0,25 га.

Вказували, що відповідач здійснив будівництво власного житлового будинку та господарських споруд з порушенням будівельних норм і правил, змістивши їх у сторону належного позивачам домоволодіння, самочинно перегородив частину їхньої земельної ділянки, яка слугувала як заїзд та встановив на цій ділянці гараж, а у місці, де він мав збудувати житловий будинок, встановив виробниче приміщення, чим чинить перешкоди у користуванні належною їм земельною ділянкою.

Просили зобов'язати відповідача не чинити їм перешкод у користуванні належною для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та демонтувати встановлений ним самовільно гараж і ворота на громадському заїзді та звільнити даний заїзд, пригороджений ОСОБА_6 самовільно; визнати недійсним рішення виконкому Осмолодської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 10 січня 2008 року № 2 про визнання за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 права власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 у частині визнання права власності на гараж площею 21,1 кв. м; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - домоволодіння по АДРЕСА_2, видане Осмолодською сільською радою Рожнятівського району Івано-Франківської області від 10 січня 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у частині оформлення права власності на гараж площею 21,1 кв. м; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 10 листопада 2008 року Другою Рожнятівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_6 на домоволодіння по АДРЕСА_2 у частині оформлення спадщини на гараж площею 21,1 кв. м.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2017 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначається через сукупність його основних ознак, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визнаний самочинним, зокрема якщо такий об'єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України.

З урахуванням норм частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1403цс16, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України має бути врахована судом при вирішенні спору.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до листів Рожнятівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 29 квітня, 18 червня, 06 серпня 2015 року та відповідей відділу Держземагентства у Рожнятівському районі від 28 квітня та 18 червня 2015 року позивачі, здійснюючи будівництво власного житлового будинку з господарськими спорудами на основі виданого у 1970 році свідоцтва на забудову, відхилилися від плану забудови, і цим самим самі собі спричинили певні обмеження. Самовільно встановлений відповідачем тимчасовий гараж не створює позивачам жодних перешкод у користуванні ні їхньою ділянкою, ні домоволодінням. Інших перешкод для позивачів відповідач не створив, земельної ділянки не захоплював (а. с. 15−19, 86−88).

Згідно з листом відділу Держземагентства у Рожнятівському районі від 06 серпня 2015 року № 33 будь-яких порушень з приводу забудови земельної ділянки ОСОБА_6 не виявлено, на день розгляду звернення комісією виявлено факт тимчасового встановлення гаражу на ділянці, яка згідно з будівельним паспортом на забудову включена ОСОБА_4 у натурі (на місцевості) знаходиться поза межами огорожі, встановленої самою ж заявницею. Комісією попереджено і зобов'язано ОСОБА_6 у місячний термін знести самовільно встановлену будівлю для зняття напруженості щодо суміжного землекористування. Рекомендовано обом сторонам дотримуватися добросусідства.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57−60 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками судів, що факт неузгодження відповідачем з позивачами встановлення на земельній ділянці відповідача гаража не може слугувати доказом того, що відповідачем створені перешкоди позивачам у користуванні домоволодінням та земельною ділянкою. Жодних доказів, які б свідчили про захоплення відповідачем частини земельної ділянки позивачів та встановлення воріт на заїзді, останніми суду не надано. Також не доведено позивачами порушення оспорюваними рішенням виконкому та свідоцтвами про право власності прав та інтересів позивачів.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Карпенко С.О. Маляренко А.В.