У Х В А Л А

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2007 року в розмірі 21 702 грн 34 коп.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 21 вересня 2007 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,80 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 30 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 21 702 грн 34 коп., з яких: 4 356 грн 41 коп. - заборгованість за кредитом; 12 321 грн 68 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 514 грн 61 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн - штраф (фіксована частина); штраф (процентна складова) - 1 009 грн 64 коп., банк просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2007 року в розмірі 21 702 грн 34 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено частково, заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2015 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_3 в дохід держави 243 грн 60 коп. судового збору.

В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення про задоволення позовних вимог, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього у визначеному банком розмірі.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 7).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на те, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 червня 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 21 702 грн 34 коп.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідач і у заяві про його перегляд, і в апеляційний скарзі посилався, зокрема, на неналежне повідомлення його про розгляд справи та незастосування судом ст. ст. 257, 261 ЦК України, а також зазначав, що з розрахунку банку вбачається, що останній платіж ним було здійснено у серпні 2009 року і з 2010 року він кредитною карткою не користувався, а тому з початку перебігу строку позовної давності до звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду минуло більше п'яти років, що має суттєве значення для визначення суми заборгованості.

Згідно із ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2307цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей щодо належного повідомлення ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (судової повістки), направлені на його адресу, були повернуті за закінченням терміну зберігання (а. с. 27, 35).

Апеляційний суд, переглядаючи заочне рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на доводи відповідача щодо його неналежного повідомлення про розгляд справи та не надав їм відповідної оцінки, враховуючи, що відповідач був позбавлений процесуальної можливості захистити свої права.

З огляду на вказане не може залишатися в силі і заочне рішення суду першої інстанції.

Крім того, як зазначалося вище, у заяві про перегляд заочного рішення відповідач посилалася на сплив строків позовної давності, оскільки протягом 2007-2010 років відбувалося обслуговування кредитної заборгованості шляхом зняття коштів із надходжень на його картку грошового забезпечення.

Також відповідач вказував, що після переведення на іншу службу на його картку ПАТ КБ «ПриватБанк» у квітні 2015 року було перераховано грошові кошти, які були в повному обсязі зняті позивачем із мотивуванням про наявність заборгованості (а. с. 46-48).

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов, на порушення приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанцій не врахував вищевказану правову позицію Верховного Суду України, не з'ясував усі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, та не надав їм належної оцінки; не врахував доводів відповідача, викладених в заяві про перегляд заочного рішення, не встановив строку дії кредитної картки з огляду на те, що у заяві на видачу кредиту строк дії картки не зазначено, а сама кредитна картка чи її копія у суді не досліджувалась; при цьому суд не з'ясував, коли відповідач здійснив останній платіж та якими доказами це підтверджується, що має суттєве значення для визначення розміру заборгованості.

З огляду на вказане вище колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про задоволення позову, а тому ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович