У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Кадєтової О.В.,
Ізмайлової Т.Л.,Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення правового режиму нерухомого майна, як її особистої власності,за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 29 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ житлового будинку АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями, який є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи.

У серпні 2015 року ОСОБА_7 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про встановлення правового режиму майна та поділ спільного майна. Позивач за зустрічним позовом просила визначити правовий режим майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями, як майно, що є її особистою власністю, стягнути з ОСОБА_6 на її користь 22 500 грн сплаченої за нього частини боргу, як 1/2 спільного майна у вигляді спільних зобов'язань.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 29 січня 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Розділено нерухоме майно у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 як спільну сумісну власність подружжя між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Виділено в натурі із спільного сумісного майна подружжя на праві приватної власності ОСОБА_6 43/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, яка складається з: передпокою 1-3, площею 17,8 кв. м, жилої кімнати 1-4, площею 10,1 кв. м, коридору 1-1, площею 4,8 кв. м, кухні 1-2, площею 4,1 кв. м по житловому будинку «А-1»; вхідних східців «а1», 1/2 частину господарської будівлі «Б», 1/2 частини огорожі №1, 1/2 частини огорожі №2, 1/2 частини замощення «І» по надвірним будівлям та спорудам. Виділено в натурі із спільного сумісного майна подружжя на праві приватної власності ОСОБА_7 57/100 частини згаданого житлового будинку з надвірними будівлями, яка складається з: жилої кімнати 1-5, площею 14,5 кв. м, жилої кімнати 1-6, площею 28,4 кв. м по житловому будинку «А-1»; 1/2 частини господарської будівлі «Б», гараж «В», навіс «Г», сарай «Е», колодязь «К», вбиральню «Д», 1/2 частину замощення «І», 1/2 частини огорожі №1, 1/2 частини огорожі №2, огорожу №3 по надвірним будівлям та спорудам. Зобов'язано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виконати роботи по розподілу житлового будинку на дві частини: а) замурувати дверні прорізи між приміщеннями 1-3 та 1-6, між приміщеннями 1-4 та 1-5; б) влаштувати розподільчу перегородку в приміщенні 1-5; в) влаштувати дверний проріз між приміщеннями 1-5 та 1-6; г) влаштувати вхідний дверний проріз до приміщення 1-5 з встановленням подвійних дверей; д) переглянути влаштування інженерних мереж та санітарно-технічних зручностей. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірне майно є об'єктом спільної власності подружжя, який підлягає поділу у один з запропонованих експертом варіанту такого поділу. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності таких вимог.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 липня 1981 року до 17 квітня 2012 року (а.с. 6, 151).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого виконавчим комітетом Костянтинівської сільської ради Сарненського району Київської області 27 вересня 2010 року, вбачається, що ОСОБА_7 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (а.с. 74-75).

Земельна ділянка, площею 0,18 га, на якій розташований спірний будинок, згідно з державним актом на право власності на землю від 11 червня 2012 року належить ОСОБА_7 (а.с.76).

Згідно висновку експерта № 41219/4_ЮШ судової будівельно-технічної експертизи, складеного ППФ «Експерт-Рівне» 18 травня 2015 року, вартість домоволодіння (житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки) за адресою: АДРЕСА_1, станом на 18 травня 2015 року становить 353 968 грн, в тому числі: вартість житлового будинку з надвірними будівлями: 282 058 грн; вартість земельної ділянки: 71 910 грн. Запропоновано два варіанти розподілу домоволодіння з відступом від ідеальних часток співвласників. (а.с. 33-64). При вирішенні спору судом було обрано для розподілу домоволодіння І варіант експертизи.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні норми були передбачені ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

За змістом ст. 152 ЖК України, в редакції на момент ухвалення рішення, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

При вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст. 364 ЦК України це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його поділ зі зміною у зв'язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст. 152 ЖК України).

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, судове рішення теж не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не встановив в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про поділ домоволодіння АДРЕСА_1 між подружжям у рівних його частинах, встановив, що сторони припинили ведення спільного господарства з 2002 року, залишивши поза увагою доводи позивача за зустрічним позовом, викладені нею у зустрічній позовній заяві, де серед іншого вона зазначала про збільшення вартості спільного домоволодіння у період з 2008 року до 2013 року, зокрема, будівництво гаражу, навісу та сараю. Здійснюючи посилання на технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений 29 листопада 2013 року Комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації Рівненської обласної ради» (а.с. 7-9), суд першої інстанції не перевірив коли саме були побудовані господарські споруди, зазначені у ньому. Судом першої інстанції встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинились у 2002 році, проте яким чином позивач за первісним позовом брав участь в утриманні спірного домоволодіння відповідно до приписів ст. 57 СК України, будівництві надвірних споруд тощо судом не з'ясовано.

Висновком експерта № 41219/4_ЮШ судової будівельно-технічної експертизи, складеного ППФ «Експерт-Рівне» (а.с. 33-64) запропоновано два варіанти поділу спірного домоволодіння, які передбачають переобладнання та перепланування житлового будинку. Взявши до уваги перший варіант поділу спірного домоволодіння, запропонованого експертом, суд першої інстанції не з'ясував чи передбачає цей варіант експертизи, переобладнання шляхом втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, та чи вимагається в цьому випадку отримання документів, що дають право на їх виконання.

Не з'ясованим судом першої інстанції залишилось питання чи встановлений був між сторонами порядок користування спірним домоволодінням, оскільки зі змісту доводів зустрічної позовної заяви вбачається, що ОСОБА_7 проживає у спірному домоволодінні разом із сином, невісткою та онуками, що також підтверджується й довідкою Костянтинівської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 17 листопада 2014 року № 2079 (а.с. 79), натомість позивач за первісним позовом проживає з 2002 року у м. Бобровиця Чернігівської області.

Суд першої інстанції, обравши для поділу спірного майна перший варіант експертизи, запропонований експертом, не звернув належної уваги на те, що у технічному паспорті (а.с. 7-9), приміщення 1-6, площею 28,4 кв.м зазначено, як коридор. Разом з цим, відповідачеві за первісним позовом виділено частину житлового будинку, яка складається з двох житлових кімнат у яких відсутні певні комунікації (опалення, водо-, газопостачання та водовідведення тощо) та облаштування яких потребує значних витрат з попереднім отриманням відповідних дозволів з урахуванням приписів ст. 152 ЖК України.

Разом з цим, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, не звернув належної уваги, що обидва запропоновані експертом варіанти поділу спірного домоволодіння передбачають відхилення від ідеальних часток зі сплатою компенсації різниці вартості у спільному майні на користь того зі співвласників чия частка у цьому майні менша.

При вирішенні спору, судом першої інстанції не враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року № 6-12цс13, а саме, оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 29 січня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова
Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко