РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_2 до ПАТ ОСОБА_4 Аваль про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_2, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ПАТ ОСОБА_4 Аваль про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги мотивує тим, що 21 квітня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Перечинського відділення ПАТ ОСОБА_4 Аваль з метою укладення договору вкладу у доларах США на суму 10000,00 доларів США. Цього ж дня між ОСОБА_1 та ПАТ ОСОБА_4 Аваль, від імені якого діяв керівник відділення ОСОБА_5, було укладено договір на вклад Премія. Банк прийняв від позивача на вклад Премія грошові кошти у сумі 10000,00 доларів США, відсоткова ставка була встановлена у розмірі 12,5 % річних.

ОСОБА_1 вказує, що в подальшому керівник відділення особисто виплачував йому відсотки та повідомляв, що договір автоматично пролонгується на наступний термін, загалом позивачу було виплачено 3000,00 доларів США відсотків. У серпні 2013 року виплати припинилися і позивач вирішив не пролонговувати вклад, а повернути його. Однак, як зясувалось, ОСОБА_5 був звільнений з посади керівника відділення, а надати ОСОБА_1 інформацію по договору від 21 квітня 2010 року № 72, у відділенні відмовились, пославшись на те, що всю інформацію позивачу може надати Обласна дирекція ПАТ ОСОБА_4 Аваль.

На звернення позивача до ОСОБА_5, останній запевнив ОСОБА_1, що він особисто отримав належні позивачу кошти у банку і поверне йому найближчим часом, про що написав власноручно розписку від 28 серпня 2013 року. Проте, як зазначає позивач, банк не мав правових підстав для видачі його коштів ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_1 не надавав йому жодних повноважень діяти від його імені. Кошти не повернуті позивачу до цих пір.

На надісланий до ПАТ ОСОБА_4 Аваль запит з проханням надати інформацію стосовно Договору № 72 на вклад премія від 21 квітня 2010 року, банк 24 квітня 2014 року надав відповідь, що на імя ОСОБА_1 не відкрито рахунок № 2 на вклад премія за договором № 72.

Позивач також вказує у позовній заяві, що йому невідомо механізм оприбуткування та рух коштів, залучених банком. Договір на вклад Премія від 21 квітня 2010 року № 72 сторонами укладено, кошти вкладником передано до банку. Доведеним є передача позивачем грошових коштів керівнику Перечинського відділення ПАТ ОСОБА_4 Аваль та факт залучення цих коштів, як вклад. Борг за вказаний період становить 12417,81 доларів США.

Виходячи з наведеного позивач просить стягнути з ПАТ ОСОБА_4 Аваль на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі еквівалентній 12417,81 доларів США по курсу НБУ на момент ухвалення рішення.

15 червня 2015 року на адресу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 про зміну підстав позову. У даній заяві позивач вказує, що Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року у справі № 304/10/15-к ОСОБА_5 визнано винним у підробленні Договору №72 на вклад Премія (з пролонгацією/без пролонгації) від 21 травня 2010 року, на підставі якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 гроші у розмірі 10000,00 Доларів США.

На час так званого укладення договору ОСОБА_5 Юрієвич перебував у трудових відносинах з відповідачем, а саме займав посаду начальника Перечинського відділення Закарпатської обласної дирекції ПАТ ОСОБА_4 Аваль.

Позивач зазначає, що за ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала. Загальними умовами відповідальності за завдану шкоду є наявність шкоди; протиправність дій того, хто завдав шкоду; вина того, хто завдав шкоду. Підставою виникнення зобовязання юридичної особи відшкодувати шкоду, завдану їх працівником є ст. 1172 ЦК України.

Виходячи з вищевказаного, позивач просить стягнути з ПАТ ОСОБА_4 Аваль на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі еквівалентній 12417,81 доларів США по курсу НБУ на момент ухвалення рішення.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 31.03.2017 року до участі в справі було залучено у справі третю особу без самостійних вимог ОСОБА_5.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити такі в повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечила проти задоволення позову, пояснила що обставини викладені в позовній заяві є необґрунтованими і не дають підстав для стягнення з ПАТ ОСОБА_4 Аваль на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі еквівалентній 12417,81 доларів США по Курсу НБУ на момент ухвалення рішення.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження № 304/10/15-к, суд приходить до наступного висновку.

21 серпня 2014 року позивач ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_2, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ПАТ ОСОБА_4 Аваль про стягнення грошових коштів.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 1 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ ОСОБА_4 Аваль про стягнення заборгованості, відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 лютого 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах ОСОБА_1, відхилено, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 1 жовтня 2015 року залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалою від 5 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, задовольнив частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 1 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 21 квітня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Перечинського відділеня ВАТ «ОСОБА_4 Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_4 Аваль») з метою укладення договору вкладу на суму 10000 (десять тисяч) доларів США. Того ж дня між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був підписаний договір на вклад №72 «Премія» з відсотковою ставкою 12,5 %, за яким керівник відділення ОСОБА_5 отримав від позивача грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США.

У п.3. договору №72 на вклад «Премія» вказано, що для обліку суми вкладу ОСОБА_4 відкриває Вкладнику рахунок №2.

Банківський вклад (депозит) це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. За змістом статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобовязаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після предявлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

З огляду на викладене, грошові кошти, що передані вкладником у готівковій формі приймаються та обліковуються на іменному вкладному (депозитному) рахунку при цьому ОСОБА_4 набуває права власності на грошові кошти. У свою чергу банк використовує ці кошти на власний розсуд, здійснюючи активні та пасивні; операції, а у вкладника є пряме право вимоги до банку про повернення вкладу.

Таким чином, будь-які неправомірні дії щодо грошових коштів, які знаходяться в банка на депозитних рахунках фізичних осіб є неправомірними діями щодо коштів банку та тягнуть відповідальність з неправомірними діями щодо майна юридичної особи.

Відповідно до п.1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 року за №1256/8577 (далі Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами) в редакції від 27.04.2009 року (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями, відділеннями касових операцій у національній та іноземній валюті визначено «Інструкцію про касові операції в банках України», затвердженої Постановою НБУ від 14.08.2003 року за № 337 (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до пунктів 3, 4, 9 розділу 1 визначено, що до касових операцій, які регламентуються цією Інструкцією, належать: приймання готівки національної та іноземної валюти від клієнтів для зарахування на власні рахунки та рахунки інших юридичних і фізичних осіб або на відповідний рахунок банку.

Відповідно до пункту 8 розділу 2 Інструкції визначено, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Касове обслуговування банком клієнтів та оброблення готівки має здійснюватися в операційній касі. На операціоністів-касирів покладаються функції відповідальних виконавців.

Тобто, працівник банку (касир-операціоніст) діє від імені банку і на нього покладені функції санкціонування операції (згідно розпорядження на проведення операцій в даному відділенні), її оформлення і виконання, тобто операції по обслуговуванню фізичних та юридичних осіб. Тому, тільки касири-операціоністи наділені повноваженнями діяти від імені банку в оформленні та виконанні касових операцій. Жоден інший співробітник банку не наділений повноваженнями щодо приймання та оформлення платежів.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним трудових обовязків.

Судом, встановлено, що працівник відповідача ОСОБА_5, працюючи начальником Перечинського відділення Закарпатської області дирекції ПАТ ОСОБА_4 Аваль, не є уповноваженою особою установи Банку на здійснення розрахунково-касових операцій.

ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з ПАТ ОСОБА_4 Аваль, працював на посаді начальника Перечинського відділення ЗОД ПАТ ОСОБА_4 Аваль, згідно його посадової інструкції, з якою він був ознайомлений під розписку 10 квітня 2009 року, та довіреності від 9 листопада 2009 року, його було уповноважено ПАТ ОСОБА_4 Аваль вчиняти та підписувати від імені Банку правочини, повязані із здійсненням відділенням банківської діяльності, та не входило в обовязки отримувати від клієнтів грошові кошти.

Таким чином судом встановлено, що шкоду працівником відповідача було завдано поза виконанням роботи зумовленої його посадовою інструкцією та покладеними на нього повноваженнями.

Установа відповідача не може бути відповідальною за дії недобросовісного працівника банку ОСОБА_5, який зловживаючи своїм службовим становищем, використав довірливі стосунки з позивачем, чим завдав йому шкоду, оскільки дії ОСОБА_5 не повязані з виконанням його трудових (службових) обовязків саме в сфері касових операцій, тим більше і докази сплати стороною чергових платежів, працівником банку не видавались.

Фактично відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з приводу внесення платежів до каси банку, є домовленість на довірительних стосунках, обєктивно позивач міг усвідомлювати наслідки такої домовленості, що підтверджує відсутність касових документів про сплату.

На підставі вказаного, суд приходить до висновку, що при укладенні 21 квітня 2010 року договору №72 банківського вкладу (депозиту) на вклад «Премія» між ОСОБА_1 та ПАТ ОСОБА_4 Аваль, від імені якого діяв керівник відділення ОСОБА_5 не було дотримано всіх вимог цивільного законодавства, необхідних для додержання письмової форми цього договору, в контексті ч.1 ст.1059 ЦК України, оскільки відсутні касові документи про сплату (квитанція), якою підтверджується, внесення грошових коштів на депозитний рахунок, а також відсутні відомості про відкритий рахунок №2.

Про обґрунтованість такої позиції суду свідчить і правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 29.01.2014 року у справі №6-149ц, згідно якої просто наявність ощадної книжки (квитанції) не засвідчує факту укладення договору банківського вкладу та внесення вкладником грошової суми.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, відносно ОСОБА_5 було внесено відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення та направлено до суду обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 с. 366 КК України.

Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року у справі № 304/10/15-к ОСОБА_5 визнано винним скоєнні злочину передбаченому ч.1 ст. 366 КК України, на підставі ст.. 49 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у звязку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження закрито.

Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування та витягу кримінального провадження №0000621 до ЄРДР були внесенні відомості за ч..1 ст. 190 КК України, стосовно ОСОБА_5, який шляхом обману під виглядом укладення договору №72 вкладу «Премія» від 21.04.2014 року заволодів грошовими коштами гр..ОСОБА_1 в розмірі 10000 дол.США.

Постановою про виділення кримінального провадження від 30.12.2014 року кримінальне провадження за №30000675 було виділено за ч.1 ст.. 366 КК України в окреме провадження.

Згідно обвинувального акта по кримінальному провадженню №30000675 ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 21 квітня 2010 року, працюючи начальником Перечинського відділення Закарпатської обласної дирекції публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль», будучи службовою особою, знаходячись в службовому кабінет, умисно з корисливих спонукань склав завідомо неправдивий офіційний документ, а саме договір № 72 на вклад «Премія» (з пролонгацією/без пролонгації) між відділенням в його особі та ОСОБА_1, який завірив своїм підписом та відбитком круглої печатки Перечинського відділення «ОСОБА_4 Аваль», на підставі якого отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, за що кримінальна відповідальність передбачена ст. 366 ч. 1 КК України.

По вказаному кримінальному провадженню №30000675 позивача ОСОБА_1 не було визнано потерпілим, такий є свідком.

Про існування факту неправомірного заволодіння його коштами саме відповідачем ОСОБА_5, позивач зазначав і сам у своїй заяві, згідно протоколу про прийняття заяви про вчиненне кримінальне правопорушення від 30.09.2014 року, зі змісту якого просив прийняти міри до гр.. ОСОБА_5, який перебуваючи на посаді керівника Перечинського відділення ПАТ «ОСОБА_4 банк Аваль» в 2010 році, шляхом обману заволодів його грошовими коштами в сумі 10000 дол. США.

28.08.2013 року ОСОБА_5 власноручно написав розписку ОСОБА_1 про те, що взяв в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 13000 доларів США, які зобовязався повернути в повному обсязі до 01 жовтня 2013 року (а.с.49).

З листа ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» від 24.04.2014 року №86-02-1038 слідує, що на ім»я ОСОБА_1 в цьому банку не відкрито рахунок №2 на вклад «Премія» від 21.04.2010 року за договором №72 (а.с.48).

Відповідно до Виписки по рахунку Перечинського відділення АТ ОСОБА_4 Аваль від 3 березня 2015 року станом на 21 квітня 2010 року, операція про внесення коштів через касу відділення у сумі 10000,00 дол. США у цей день не проводилася.

Відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником чи іншою особою, передбачено статтею 1172 ЦК України. Так відповідно до норм даної статті Закону , юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Підприємницькі товариства, кооперативи відшкодовують шкоду, завдану їхнім учасником (членом) під час здійснення ним підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу.

Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-229цс14, висловив наступну правову позицію. Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових ) обовязків. Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у звязку з виконанням трудових (службових) обовязків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обовязків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обовязків працівника.

Отже, сам факт перебування ОСОБА_5 у трудових відносинах з ПАТ ОСОБА_4 Аваль не покладає відповідальності на роботодавця відшкодовувати завдану ним шкоду.

Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає, що за наведених обставин, зважаючи на відсутність у матеріалах справи будь-яких належних доказів на спростування таких висновків, при вирішенні спірного питання не може бути застосована норма ч.1 ст.1172 ЦК України, на яку посилається позивач, у звязку з чим у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд зазначає, що в даному випадку наявні зобовязання, що виникають із завдання шкоди майну ОСОБА_1 внаслідок вчинення злочину. Таким чином у випадку встановлення особи, що скоїла злочин, яким позивачу було завдано майнової шкоди, та визнання її винною, ОСОБА_1 має законні підстави предявити позов саме до цієї особи, або керуючись положеннями ст.1177 ЦК України, у випадку не встановлення особи чи її не платоспроможності до держави.

У статті 10 Цивільного процесуального кодексу України Законодавцем встановлено змагальність сторін. Відповідно до даної норми Закону, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи принцип диспозитивності, суд обмежений у можливості виявляти свою ініціативу. Суд зобовязаний вирішувати спори лише в межах заявлених фізичними чи юридичними особами вимог і на підставі поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час судового розгляду позивачем не наведено фактичних даних, а також не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав для стягнення з ПАТ ОСОБА_4 Аваль на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 12417,81 доларів США, і такі обставини судом не встановлені, суд вважає, що за вищенаведених обставин позов не підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 15, 16, 202, 626, 1058, 1059, 1166, 1172 Цивільного кодексу України, статтями 10, 11, 15, 57-60, 205, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_2 до ПАТ ОСОБА_4 Аваль, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6