Справа 431/3225/17
Провадження 2/431/1205/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

08 серпня 2017 року Старобільський районний суд Луганської області

у складі головуючого судді Форощука О.В.,

за участі секретаря Хорольської І.Ю.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старобільську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів удаваними правочинами,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів удаваними правочинами.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у вересні 2016 року він домовився з ОСОБА_3 про обмін практично однаковими, зокрема за технічним станом та роком випуску транспортними засобами автомобілями Ауді. 17.09.2016 року з метою оформлення вказаного договору міни їх транспортними засобами вони з відповідачем звернулись до територіального сервісного центру № 4443 регіонального сервісного центру МВС України у Луганській області який знаходиться у м. Старобільськ. У звязку з тим, що у сервісному центрі були лише бланки договорів купівлі-продажу, він запропонував оформити вказаний договір міни машини у нотаріуса. Але відповідач вмовив його не йти до нотаріуса, а з метою скорішого оформлення їх обміну запропонував оформити їх обмін договорами купівлі-продажу транспортних засобів у сервісному центрі , що і було зроблено. Таким чином між ним та відповідачем існували відносини що регулюються правилами щодо договору міни, а в звязку з відсутністю у сервісному центрі бланків договорів міни транспортними засобами і також щоб не втрачати зайвого часу на оформлення цього договору міни у нотаріуса, вони оформили обмін своїх автомобілів двома договорами купівлі-продажу, тобто нібито він продав відповідачу свій автомобіль Ауді 100, а відповідач продав йому свій автомобіль Ауді А6, та формально вказали в договорах купівлі-продажу вартість автомобілів що перше прийшло їм в голову це 80 000 грн. автомобіль. Про те, що вони з відповідачем насправді обмінялися автомобілями свідчить і той факт, що грошових коштів, як це повинно бути при купівлі-продажу вони один одному не сплачували. Таким чином, спірні договори купівлі-продажу транспортних засобів є удаваними правочинами, бо вони насправді уклали між собою договір міни транспортними засобами, що не суперечить законодавству України, але відповідач вмовив його підписати спірні договори купівлі-продажу чим було замасковано міну транспортними засобами під договори купівлі-продажу транспортних засобів. Тобто договори купівлі-продажу транспортних засобів є правочинами для приховування іншого правочину договору міни транспортними засобами, який сторони насправді вчинили. Зрозумівши що оформлення таким чином їх правовідносин є неправильним, він звертався до відповідача про проведення їх правовідносин у відповідність до вимог чинного законодавства, але отримав відмову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що приблизно в середені 2015 року він та ОСОБА_3 в усній формі домовилися про обмін своїми автомобілями, Ауді 100, фіолетового кольору, номер кузову WAUZZZ4AZPN080603, свідоцтво про реєстрацію СХЕ900237, номерний знак НОМЕР_1 та Ауді А6, сірого кольору, номер кузову WAUZZZ4AZPN096093, свідоцтво про реєстрацію СХТ900279, номерний знак НОМЕР_2 відповідно. Користувалися ними лише за усною домовленістю без усяких правовстановлюючих документів. Приблизно в вересні 2016 року до нього звернувся ОСОБА_3 с проханням оформити даний договір міни в установленому законом порядку. На що він погодився та 17.09.2016 року вони звернулися до територіального сервісного центру № 4443 регіонального сервісного центру МВС України у Луганській області який знаходиться у м. Старобільськ з проханням оформити договір міни транспортних засобів. На що адміністратор сервісного центру № 4443 ОСОБА_4 пояснив, що територіальний сервісний центр № 4443 регіонального сервісного центру МВС України у Луганській області не посвідчує договорів міни транспортних засобів взагалі, ним було розяснено, що договір міни посвідчується приватними нотаріусами Старобільського нотаріального округу. Замість договору міни можливо укладення двох договорів купівлі-продажу транспортних засобів один у одного відповідно, що ними і було зроблено, гроші вказані у договорах купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 один одному не передавали оскільки фактично уклали договір міни.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив суду, що фактично ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вчинили договір міни під видом двох договорів купівлі-продажу транспортних засобів, що підтверджується зібраними доказами, поданими в якості додатків до позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що погоджується з фактичними обставинами викладеними позивачем, підтвердив, що вони обмінялися автомобілями в 2015 році, один одному передав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ключі від нього та жодні довіреності не оформлювалися. Йому все одно яким саме чином був оформлений їх договір міни транспортних засобів оскільки він має у власності саме той автомобіль с приводу якого він вчинив договір міни з ОСОБА_1 Надав письмові заперечення проти позову.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Свідок ОСОБА_4, який працює адміністратором у сервісному центрі № НОМЕР_3 України у Луганській області пояснив суду, що приблизно в вересні 2016 року до нього звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з проханням оформити договір міни транспортних засобів, на що він відповів їм що посвідчення договорів міни не входить до компетенції сервісного центру. Розяснив їм, що договір міни посвідчується нотаріусами, проте на питання ОСОБА_1 з посиланням на велику вартість посвідчення договору міни у приватного нотаріуса, яким саме чином можливо здійснити державну реєстрацію транспортних засобів саме в сервісному центрі, відповів, що до його компетенції не входить перевірка отримання кожною з сторін грошових коштів при укладанні договорів купівлі-продажу транспортних засобів. При ньому грошові кошти не передавались та в судовому засіданні свідок підтвердив, що в його присутності сторони розмовляли та мали на увазі лише договір міни транспортних засобів. Після цього він посвідчив два договори купівлі-продажу транспортних засобів.

Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу 4443/2016/076646 транспортного засобу від 17.09.2016 року, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 автомобіль марки Ауді 100, фіолетового кольору, номер кузову WAUZZZ4AZPN080603, свідоцтво про реєстрацію СХЕ900237, номерний знак НОМЕР_1. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 80000 грн. (а.с. 8).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу 4443/2016/076646 транспортного засобу від 17.09.2016 року, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 автомобіль марки Ауді А6, сірого кольору, номер кузову WAUZZZ4AZPN096093, свідоцтво про реєстрацію СХТ900279, номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 9).

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).

Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).

Оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою набуття права власності на автомобілі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були вищезазначені договори купівлі-продажу транспортних засобів.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, в даному випадку правочин придбання транспортного засобу на підставі довідки-рахунку приховує правочин купівлі-продажу цього автомобіля.

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд повинен винести рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

З огляду на викладене вбачається, що закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

На відміну від фіктивного, удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний такий, що прикриває перший правочин.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 638 ЦК України угода вважається укладеною якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Із роз'яснення, викладеного в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Подібну правову позицію було висловлено Верховним Судом України при розгляді справи № 6-1026цс16.

Так, дійсно із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 отримав у власність автомобіль марки Ауді 100, фіолетового кольору, номер кузову WAUZZZ4AZPN080603, свідоцтво про реєстрацію СХЕ900237, номерний знак НОМЕР_1, а ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 отримав у власність автомобіль марки Ауді А6, сірого кольору, номер кузову WAUZZZ4AZPN096093, свідоцтво про реєстрацію СХТ900279, номерний знак НОМЕР_2.

Однак для укладення договору купівлі-продажу крім передачі товару основною умовою є оплата за нього певної грошової суми, про що заперечують сторони і не підтверджується матеріалами справи.

Крім того, суд бере до уваги пояснення сторін, що у звязку із встановленими в судовому засіданні фактичними лбставинами ними були укладені договори купівлі-продажу, хоча насправді такі не укладалися, а був здійснений обмін транспортними засобами.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зокрема правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У звязку із чим договори купівлі-продажу між сторонами не укладалися, а лише були передані транспортні засоби один-одному. Тому договір купвлі-продажу є удаваним, таким який фактично не відбувся так як інші складові необхідні для договору купівлі-продажу вчиненні не були, а фактично був вчинений договір міни, коли власники транспортних засобів обмінялися транспортними засобами один з одним з метою досягнення своїх потреб.

На підставі ст.ст. 10,15,60,208,209,212-215,218,294 ЦПК України, ст.235 ЦК України суд,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів удаваними правочинами задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу від 17.09.2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований у сервісному центрі 4443 регіонального сервісного центру МВС України в Луганській області за реєстраційним номером № 4443/2016/076596 та договір купівлі-продажу транспортного засобу від 17.09.2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований у сервісному центрі 4443 регіонального сервісного центру МВС України в Луганській області за реєстраційним номером № 4443/2016/076646, удаваними правочинами.

Визнати, що відносини сторін, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_3 регулюються правилами щодо правочину договору міни транспортних засобів: автомобіля AUDI 100, номер кузова НОМЕР_4, номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію CХТ900237 та автомобіля AUDI А6, номер кузова WAUZZZ4AZТN096093, номерний знак НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію СХТ900279 - який сторони насправді вчинили.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано в нарадчий кімнаті 11 серпня 2017 року.

Суддя О.В.Форощук