Справа № 509/2531/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 листопада 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :
головуючого судді Гандзій Д.М.
при секретарі Задеряка Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Доброолександрівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -
В С Т А Н О В И В :

12 липня 2017 року, ОСОБА_1 , звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому просила суд, усунути їй перешкоди у користуванні її власністю, шляхом визнання відповідача свого рідного сина ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 та зобов`язати Доброолександрівську с/р зняти відповідача свого сина ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, мотивуючи це належністю їй вказаного будинку на праві власності згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 15.10.1994 р. виданого на її ім`я, на підставі рішення виконкому Доброолександрівської с/р № від 18.08.1994 р., а також тим, що відповідач з листопада 2014 р. не проживає у її будинку, проживаючи на сьогодні з дружиною та дітьми за невідомою їй адресою, не бажаючи добровільно знятися з реєстраційного обліку з вказаного будинку, і чия реєстрація тягне за собою додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, вона не може отримувати субсидію, і реєстрація відповідача у її будинку перешкоджає їй у повній мірі реалізувати її права власниці будинку (володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю).
В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свій позов та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав повністю, вважаючи його необґрунтованим, безпідставним і таким, що порушує його конституційне право на місце реєстрації в батьківському будинку, в якому він народився та виріс і проживав до листопада 2014 р., коли, у зв`язку зі сварками та неприязними стосунками, які склались між ним та його матір`ю (позивачкою), а тому, він разом з дружиною та двома малолітніми дітьми був вимушений, виїхати з батьківського будинку і винаймати орендоване житло за адресою : АДРЕСА_2 , а також з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

Представник відповідачів Доброолександрівської с/р Овідіопольського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями, причини неявки суду не повідомив, заяви про слухання справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 28,39).

Заслухавши думку та пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.
Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.
Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 379 ЦК України - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Частиною 1 статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких власники житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном.
При чому, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права - є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому - не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Статтями 71,72 ЖК України передбачено при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.
Статтею 116 ЖК України передбачено - якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) - не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно із статтею 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналізуючи приписи ст.ст. 383,391,405 ЦК України та ст.ст. 150,156,64 ЖК України суд дійшов висновку, що положення ст.ст. 383,391 ЦК України - передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідно до п. 3.1. «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Статтями 2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.
Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зобов`язано громадян України, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Також, у Законі визначено перелік документів, необхідний для реєстрації місця проживання фізичної особи. До таких документів відносяться: письмова заява; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання.
Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
При цьому, суд звертає увагу на той факт, що вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів забороняється.
Пунктом 1.2. «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних документів», затвердженого Наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012р. встановлено, що реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.
Судом встановлено, що позивачці на праві власності, на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 15.10.1994 р. виданого на її ім`я, на підставі рішення виконкому Доброолександрівської с/р № від 18.08.1994 р. належить житловий будинок, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , в якому з дня народження проживав відповідач син позивачки ОСОБА_2 , і який згідно будинкової книги та штампу в його паспорті громадянина України з 03.03.1992 р. і по цей час зареєстрований у батьківському будинку, в облаштування і ремонт якого в 2012 р. він вкладав свої гроші та зусилля (а.с. 10-17,34).

В судовому засіданні було встановлено, що починаючи з червня 2014 р. між позивачкою та її сином ОСОБА_2 разом із його дружиною (невісткою позивачки) виникли сімейні неприязні стосунки під час їх спільного проживання разом із малолітніми дітьми відповідача (онуками позивачки) в будинку позивачки за адресою : АДРЕСА_1 , що підтверджується поясненнями сторін та висновком Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 27.06.2014 р., наслідком чого стало те, що відповідач разом з дружиною та двома малолітніми дітьми, 2010 р.н. та 2005 р.н. - був вимушений у листопаді 2014 р. виїхати з батьківського будинку і винаймати орендоване житло за адресою : АДРЕСА_2 , де він на даний час проживає, про що добре відомо позивачці, у зв`язку з чим, суд вважає хибними і голосілвними твердження позивачки про її необізнаність про місце проживання її сина ОСОБА_2 з сім`єю (а.с. 21-23,35-37).

Суд з`ясував, що на сьогодні, відповідач, який з вищевказаних причин був змушений виїхати з вказаного вище будинку, проживає з сім`єю окремо від позивачки з поважних причин та обставин, описаних вище, а тому будь-яких перешкод позивачці у проживанні в її будинку він не створює, з урахуванням того факту, що спілкуються сторони не рідше одного разу на рік. Відповідач не руйнує житло своєї матері і псує його, а навпаки, як було вказано вище допомагав у 2012 р., в тому числі за власний рахунок в капітальному ремонті вищевказаного будинку.

Також, суд критично ставиться до тверджень позивачки щодо неможливості отримання нею субсидій, в чому їй заважає реєстрація відповідача по справі, адже, як підтвердила сама позивачка, вона вже кілька років отримує субсидії.

Судом не встановлено будь-яких документально підтверджених доказів перешкоджання позивачці з боку відповідача свого сина у користуванні, розпорядженні та володінні її будинком, крім її голослівних і безпідставних усних тверджень, викликаних сварками і неприязними стосунками між нею та відповідачем, а також його дружиною, що на думку суду, є не підставами для задоволення позову, враховуючи встановлений судом факт проживання відповідача із сім`єю за іншою адресою, а тому будь-які конфлікти позивачки та відповідача з 2014 р. відсутні, а навіть існування сімейних конфліктів між матір`ю та сином, який проживає окремо від неї не є підставами для зняття відповідача з реєстраційного обліку з будинку, в якому він народився, виріс та постійно проживав до листопада 2014 р., коли був змушений виїхати з підстав описаних вище задля нормального врегулювання відносин з позивачкою. Тобто причини тимчасової відсутності відповідача є поважними та покликані складними сімейними відносинами з позивачкою.

Судом також враховується той факт, що відповідач з дня народження проживав у вказаному батьківському будинку однією сім`єю з позивачкою та старшим братом, і на сьогодні, враховуючи факт неприязних стосунків з позивачкою своєю матір`ю, вимушений винаймати житло в смт. Великодолинське, де вимушений проживати.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позову, в задоволенні якого слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,86-88,208-209,213-215,218 ЦПК України, ст.ст. 316,317,383,391,405 ЦК України, ст.ст. 71,72,116,150,156 ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -
В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Доброолександрівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Гандзій Д.М.