РІШЕННЯ

Іменем України

30 червня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_6, приватний нотаріус ОСОБА_7 міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку будинку та витребування його з чужого незаконного володіння,

встановив:

ОСОБА_1, ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним з тих підстав, що підписання вказаного договору не відповідало внутрішній волі продавця ОСОБА_8, його вчинення відбулось під впливом лікарських засобів, які приймав останній. Ухвалою суду від 24 квітня 2017 року позовна заява в частині вимог ОСОБА_6 була залишена без розгляду. Під час розгляду справи ОСОБА_1 змінила підстави позову та збільшила розмір позовних вимог, звернувшись до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку будинку та витребування його з чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги наступним. ОСОБА_8 здійснив продаж будинку, розташованого за адресою: пров. Дальній, 7 в м. Бердянську, з порушенням прав позивача. Відповідно до свідоцтва про шлюб від 14 вересня 2010 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, оскільки з 2008 року проживали разом. Позивачка та третя особа ОСОБА_6 були зареєстровані та проживали у спірному будинку як сімя ОСОБА_8 Будинок № 7 по пров. Дальньому в м. Бердянську є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1, оскільки він збудований за спільні кошти подружжя та зареєстрований в період перебування подружжя в шлюбі 01 квітня 2015 року. У відповідності із п. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, тому, хоча будинок формально був оформлений на чоловіка позивачки, але збудований за спільні кошти подружжя та зареєстрований в період перебування подружжя в шлюбі, він є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя; дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. При укладенні оспорюваного договору нотаріус, яка здійснювала державну реєстрацію та посвідчення договору, помилково не взяла до уваги той факт, що в паспорті продавця ОСОБА_8 є штамп про наявність дійсного шлюбу з ОСОБА_1, а тому при укладенні договору купівлі-продажу будинку потрібна її письмова нотаріально посвідчена згода. Наявність помилки та ігнорування вимог закону при здійсненні правочину привели до порушення прав позивачки, оскільки вона була фактично позбавлена свого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК вказаний вище договір необхідно визнати недійсним. При усуненні порушення права позивача повинно бути здійснено повернення майна з чужого незаконного володіння, тобто витребування частки будинку з володіння відповідача на користь позивача. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку № 7 про пров. Дальньому в м. Бердянську; визнати вказаний будинок спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1; визнати за позивачкою право власності на ? частку будинку, а також витребувати цю частку з чужого незаконного володіння.

Ухвалою суду від 19 червня 2017 року до участі в справі в якості третьої особи було залучено приватного нотаріуса ОСОБА_7 міського нотаріального округу ОСОБА_5

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що під час перебування в офіційному шлюбі із ОСОБА_8 вони добудовували разом за спільні кошти будинок, розташований за адресою: м. Бердянськ, пров. Дальній, 7, а саме міняли стіни, добудували кімнату, літню кухню і гараж. Перед переїздом до ОСОБА_8 ОСОБА_1 продала свій будинок приблизно за 20 000 грн., вказані кошти нею були вкладені в ремонт будинку. В звязку із наведеним ОСОБА_8 зареєстрував вказаний будинок 01 квітня 2015 року, тобто під час їх перебування в шлюбі. Враховуючи викладене, будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Під час укладення ОСОБА_8 договору купівлі-продажу зазначеного будинку позивачка своєї згоди на його відчуження не давала. Просила позов задовольнити.

Представник позивачки пояснив, що спірний будинок почав будуватися в 2012 році, закінчено будівництво було 01 квітня 2015 року. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності підлягає державній реєстрації. Право власності на буд № 7 по пров. Дальньому виникло 01 квітня 2015 року після його реєстрації під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_8 у шлюбі. Під час перебування ОСОБА_8 з позивачкою в шлюбі вони добудовували будинок, робили перебудови, зробили кімнату, що підтверджено поясненнями свідків. Під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу нотаріусом було зроблено помилку, він незаконно посвідчив договір, не звернувши увагу на те, що під час укладення договору не було отримано згоди на здійснення правочину одним із подружжя. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, а також надав письмову заяву про стягнення з позивачки судових витрат на правову допомогу в розмірі 3 200 грн.

Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Позивачка з 2015 року намагається привласнити майно, яке їй не належить. Спочатку вона вважала, що оспорюваний договір підписаний ОСОБА_8 в стані, в якому він не віддавав звіту своїм діям, але після отримання висновків СПЕ, згідно з якими ОСОБА_8 розумів значення своїх дій в момент підписання договору, змінила підставу позову. Як вбачається із пояснень третьої особи, ОСОБА_8 під час укладення договору купівлі-продажу розумів значення своїх слів, повідомляв про те, що його дружина кинула наодинці із тяжкою хворобою, коли ОСОБА_9 потребував стороннього догляду, лікування. Зазначив, що сімя відповідача допомагала йому, тому саме ОСОБА_3 він хоче продати будинок. Позивачкою не надано доказів того, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а згода одного із подружжя при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна необхідна лише в тому випадку, якщо майно є спільною сумісною власністю. ОСОБА_8 в 1967 році отримав у користування земельну ділянку, на якій разом з колишньою дружиною збудував будинок. Відповідно до діючого на той час законодавства було необхідно здати в експлуатацію збудований будинок, що і було зроблено ОСОБА_8 В 1986 році він зареєстрував право власності в БТІ. Для укладення договору купівлі-продажу будинку в 2015 році ОСОБА_8 необхідно було здійснити перереєстрацію вказаного будинку, тому позивачка невірно вважає, що ОСОБА_8 в квітні 2015 року саме зареєстрував спірний будинок. Нотаріусом були перевірені всі документи і правильно зроблено висновок про відсутність необхідності отримання будь-якої згоди іншої особи на продаж будинку. Якщо позивачка і проводила в будинку ремонтні роботи, то вона і була зобовязана їх робити, тому що вона проживала в будинку, користувалась ним і повинна була за ним доглядати. Крім зазначеного, підтримала заяву відповідача про стягнення у разі відмови в задоволенні позову витрат на правову допомогу, які він поніс за час розгляду даної справи в суді.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи.

Третя особа ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала та пояснила наступне. 06 квітня 2015 року до неї звернувся ОСОБА_3, який мав намір придбати житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами за адресою: м. Бердянськ Запорізької області, пров. Дальній, 7, належний ОСОБА_8 Він повідомив, що ОСОБА_8 є хворою людиною похилого віку, тому її було викликано для посвідчення договору купівлі-продажу до нього додому. 09 квітня 2015 року відповідачем було надано всі необхідні документи для посвідчення договору купівлі-продажу. Відповідно до п/п 4 п. 4 глави 1 частини ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди одного з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів впливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу. Шлюб ОСОБА_8О, та ОСОБА_1 було укладено 14 вересня 2010 року, право власності ОСОБА_8 на вищевказаний житловий будинок виникло 25 квітня 1967 року, а зареєстровано було 26 серпня 1986 року, хоча законом на той час обовязкова державна реєстрація права власності передбачена не була. Таким чином, згода позивачки на продаж спірного будинку не була потрібна. 10 квітня 2015 року за реєстровим номером 279 нотаріусом було посвідчено договір купівлі-продажу будинку № 7 по пров. Дальньому, підписано його було ОСОБА_8 за місцем його проживання, договір було прочитано особисто продавцем та нотаріусом вголос, будь-яких зауважень щодо договору ні від ОСОБА_8, ні від ОСОБА_3 не надійшло. Під час розмови з нотаріусом ОСОБА_8 повідомив, що він дуже ображений на свою дружину ОСОБА_1, яка покинула його хворого без догляду та засобів існування, і лише завдяки сімї ОСОБА_3, яка піклується про нього, він може жити та краще себе почувати. Таким чином, підстав для відмови у вчиненні вищевказаної нотаріальної дії у нотаріуса не було. Просила відмовити в задоволенні позову.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Здійснюючи правосуддя, відповідно до ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч.ч. 13, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

У відповідності із ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

У відповідності із ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісною власністю подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що майно, набуте жінкою, чоловіком до шлюбу, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Згідно з договором про надання в безстрокове користування ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 18 квітня 1967 року у відповідності з рішенням виконкому ОСОБА_7 депутатів трудящих від 29 березня 1967 року № 118 ОСОБА_8 на праві безстрокового користування було надано земельну ділянку за адресою: вул. Целінна, 7 в м. Бердянську.

Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) цивільні права і обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обовязки.

Згідно із ст. 13 Закону України «Про власність» одним із обєктів права приватної власності громадян є житлові будинки.

У п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам розяснено, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації.

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого ОСОБА_7 бюро технічної інвентаризації 28 червня 1986 року, житловий будинок, розташований в м. Бердянську по пров. Дальньому, 7, зареєстрований за ОСОБА_8 на праві особистої власності на підставі договору про надання в безстрокове користування ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого ОСОБА_7 держнотконторою від 25 квітня 1967 року № 1640 і акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконкому від 10 липня 1986 року № 293.

У відповідності із свідоцтвом про шлюб серії І-ЖС № 151121, виданим 14 вересня 2010 року відділом РАЦС по м. Бердянську ОСОБА_7 міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 507, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 14 вересня 2010 року.

На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7 міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 279, ОСОБА_8 продав ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що знаходиться за адресою; Запорізька обл., м. Бердянськ, пров. Дальній, буд. № 7, на земельній ділянці загальною площею 0,0496 га.

15 червня 2015 року ОСОБА_8 помер (свідоцтво про смерть серії І-ЖС № 329422, видане 02 липня 2015 року відділом РАЦС по м. Бердянську ОСОБА_7 міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 933).

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 08 грудня 2016 року № 627 ОСОБА_8 станом на 10 квітня 2015 року в момент підписання оспорюваного договору купівлі-продажу не знаходився в такому стані (тимчасовому стані), при якому він би не передбачав значення своїх дій та не міг керувати ними; ступінь наявних психічних розладів була не така, щоб лишала його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; за аналізом матеріалів справи у ОСОБА_8 не містяться описання ознак будь-яких відмінностей, які б могли суттєво знижувати його можливість правильно розуміти зміст своїх дій, їх наслідки та керувати ними.

Відповідно до п/п 4 п. 4 глави 1 частини ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди одного з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів впливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу.

Таким чином, в звязку із тим, що право власності ОСОБА_8 на буд. № 7 по пров. Дальньому в м. Бердянську було зареєстровано у відповідності до діючого на момент реєстрації майна 28 червня 1986 року, тобто до реєстрації шлюбу з позивачкою, на час укладення договору купівлі-продажу вказаний вище будинок належав ОСОБА_8 на підставі особистої приватної власності, тому надання згоди його дружини ОСОБА_1 на укладення договору відчуження в даному випадку потрібна не була.

Твердження позивачки та її представника, що право власності на спірний будинок було набуте ОСОБА_8 01 квітня 2015 року після проведення державної реєстрації, є помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених ст. 28 цього Закону.

Таким чином, внесення 01 квітня 2015 року відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо права власності ОСОБА_8 на буд. № 7 по пров. Дальньому в м, ОСОБА_7, є лише підтвердженням права власності ОСОБА_8 на вказане майно, яке від набув до набрання чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Під час розгляду справи позивачка обґрунтовувала свої вимоги також тим, що під час її спільного життя з ОСОБА_8 вони за спільні кошти провели поліпшення спірного будинку.

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 пояснили суду, що буд. № 7 по пров. Дальньому був побудований ОСОБА_8 до одруження з позивачкою. Під час спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_8 проводили ремонтні роботи в будинку. Свідки припускають, що позивачка вкладала в ремонтні роботи кошти, які вона отримала від продажу свого будинку.

Згідно з ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Будь-яких доказів поліпшення майна, якими можуть бути документи на придбання будівельних матеріалів, оціночні звіти, висновки експерта тощо, позивачкою суду не надано, вартість майна до відповідних будівельних робіт та після їх закінчення не зазначено, клопотань про призначення будівельно-технічної експертизи заявлено не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд в порядку ч. 4 даної статті розяснив позивачці та її представнику вказані права і обовязки і попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Однак, представник позивачки зазначив, що в судовому засіданні вони надали всі докази в обґрунтування своїх вимог.

Таким чином, позивачкою та її представником не було доведено належними та допустимими доказами істотного збільшення вартості належного ОСОБА_8 будинку.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що, оскільки будинок, розташований за адресою: м. Бердянськ Запорізької області, пров. Дальній, 7, належав ОСОБА_8 на праві особистої приватної власності, доказів поліпшення вартості будинку під час проживання позивачки з ОСОБА_8 суду не надано, у суду відсутні підстави для визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя, а як наслідок для визнання права власності на частку будинку, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Заява відповідача про стягнення витрат на правову допомогу підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу.

Згідно з положенням ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

За приписами Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, повязаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 % розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину роботи фахівця у галузі права.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідачем на виконання зазначених вимог закону, було надано договір про надання юридичних послуг від 02 лютого 2016 року, укладений з ОСОБА_4, документи, що підтверджують повноваження ОСОБА_4, як фахівця у галузі права, квитанцію від 25 червня 2017 про сплату відповідачем за грошової суми за правову допомогу в розмірі 3 200 грн., розрахунок розміру витрат на правову допомогу.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 29 березня 2016 року первинний позов ОСОБА_6, ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним було забезпечено шляхом накладення арешту на буд. № 7 по пров. Дальньому в м. Бердянську Запорізької обл., який на праві приватної власності належить ОСОБА_3

У відповідності із ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

В звязку із тим, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, на даний момент подальше існування заходів забезпечення позову не є доцільними, оскільки перешкоджає законному праву власника, тому при ухваленні рішення суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали від 29 березня 2016 року.

Керуючись ст.ст. 208, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_6, приватний нотаріус ОСОБА_7 міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку будинку та витребування його з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 3 200 грн.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2016 року у вигляді накладення арешту на будинок № 7 по провулку Дальньому в місті Бердянську Запорізької області, який на праві приватної власності належить ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області на протязі десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_13