Справа №592/3786/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1150/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 травня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом в квітні 2017 року, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на свою користь 50000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоровя.

Свої вимоги мотивує тим, що з 06.06.1974 року по 26.11.1975 року та з 25.05.1978 року по 09.09.2004 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Центроліт». 09.09.2004 року його було звільнено за власним бажанням. Внаслідок не забезпечення роботодавцем безпечних умов праці він отримав професійні захворювання, що потягли стійку втрату працездатності. Відповідно до довідки МСЕК від 15.12.2003 року позивачу було встановлено 20% стійкої втрати професійної працездатності, відповідно до довідки МСЕК від 12.01.2005 року - встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності, а довідкою МСЕК від 01.02.2012 року 50 % стійкої втрати професійної працездатності та встановлено ІІІ групу інвалідності безтерміново. Отримані професійні захворювання потягли за собою як фізичні так і моральні страждання. Тому, враховуючи, що стійку втрату професійної працездатності він отримав у 2003 році, то обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на Фонд.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.05.2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково та стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 13 000,00 грн. В решті позову відмовлено. Стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що докази спричинення моральної шкоди позивачу відсутні, довідка МСЕК та акт не підтверджує факт заподіяння такої шкоди. Крім того, діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством, передбачалось подання відповідного висновку медичних органів, як однією з суттєвих умов відшкодування моральної шкоди. Позивач таких доказів не надав.

Зазначає, що виплачена одноразова допомога та щомісячне відшкодування втраченого заробітку за своєю суттю компенсує моральний аспект страхового випадку, а з 01.01.2015 року, відповідно до закону №77-VIII, взагалі відшкодування моральної шкоди потерпілим від профзахворювань не є страховою виплатою та здійснюється відповідно до норм ЦК України та КЗпП України. Крім того, судом, в порушення норм матеріального закону, було стягнуто судовий збір, оскільки фонд звільнений від сплати такого збору.

Представник Фонду в судому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача просив рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заподіяння моральної шкоди та наявності підстав для її стягнення з Фонду, оскільки на момент встановлення вперше в 2003 році ступеня втрати працездатності 20 % та в подальшому у 2004 році 40% у позивача, саме на відповідача було покладено обовязок відшкодування моральної шкоди. А починаючи з 01.01.2006 року застраховані громадяни позбавлені на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, тому посилання позивача на встановлення йому у 2012 році 50 % втрати працездатності та ІІІ групи інвалідності не можуть бути підставою для стягнення з відповідача такої шкоди. При визначенні розміру відшкодованої шкоди суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. Стягуючи судовий збір з Фонду, суд керувався положеннями ст. 88 ЦПК України.

З висновками місцевого суду щодо вирішення по суті позовних вимог колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Як вбачається з цивільної справи і встановлено судом першої інстанції, з 06.06.1974 року по 26.11.1975 року та з 25.05.1978 року по 09.09.2004 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Центроліт» (а.с. 6-8).

Внаслідок неналежних умов праці ОСОБА_3 в 2003 році та 2004 році отримав хронічні професійні захворювання, що підтверджується актами розслідування хронічного професійного захворювання (а.с. 9-12).

За повідомленням № 343 від 01.10.2003 року ОСОБА_3 було встановлено професійне захворювання.

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 10.10.2003 року професійне захворювання у ОСОБА_3 виникло внаслідок недосконалості технологічних процесів, неефективність використання засобів індивідуального захисту. Причиною професійного захворювання є проведення робіт в умовах підвищених рівнів шуму і запиленості. За даним актом ОСОБА_3 був встановлений наступний діагноз: «Нейросенсорна туговухість помірного ступеня. Захворювання професійне. Хронічний бронхіт, фаза ремісії, ПСТ. Емфізема легень, гіпертонічна хвороба, виразкова хвороба 12 перстної кишки, гіпертонічно-атеросклеротична хвороба з астено - невротичним синдромом, РОХП з сенсорними порушенням».

Згідно висновку МСЕК від 10.11.2003р. позивачу вперше було встановлено 20% страти працездатності, а при проходженні повторного огляду МСЕК 21.12.2004р. йому було 40% втрати працездатності, в т.ч. вперше 20% за іншим професійним захворюванням.

Потім при повторному огляді на МСЕК 19.12.2005р. ступень втрати професійної працездатності було збільшено до 50% з визначенням інвалідом 3 групи з дальшим переосвідуванням кожні два роки.

Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 01.12.2012 року встановлено, що при повторному огляді ступінь втрати працездатності складає 50 % (в т.ч. ХОЗЛ - 30%, туговухість -20%) та встановлено III групу інвалідності безтерміново ( а.с. 13).

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 29.10.2004 року професійне захворювання у ОСОБА_3 виникло внаслідок недосконалості технологічних процесів, неефективність використання засобів індивідуального захисту. Причиною професійного захворювання є проведення робіт в умовах підвищених рівнів шуму і запиленості. За даним актом ОСОБА_3 був встановлений наступний діагноз: «Хронічний бронхіт фаза ремісії II ст., Емфізема легень II ст., ЛН II ст., професійне захворювання. Нейросенсорна туговухість ІІІ ст. професійного характеру. ІБС, атеросклеротичний кардіосклероз ІІ ст. дисцикулярна (атеросклеротична гіпертонічна енцифалопатія І-ІІ ст. з астено - невротичним синдромом РОХП с сенсорними порушеннями».

Оскільки спірні правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди працівнику виникли з моменту встановлення позивачу вперше за висновками МСЕК ступеню втрати професійної працездатності за двома професійними захворюваннями у 2003 та 2004 роках, суд першої інстанції вирішуючи спір правильно застосував норми матеріального закону, який діяв на час виникнення спірних правовідносин відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України.

Відповідно до п. п. «е» п. 1) ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності», у разі настання страхового випадку, Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку виплатити грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Згідно з ч. 3 ст. 28 вказаного Закону, за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Таким чином, діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством, обовязок по відшкодуванню моральної шкоди у зв'язку з професійним захворюванням було покладено саме на Фонд соціального страхування від нещасних випадків.

Доводи заявника апеляційної скарги про протилежне не ґрунтуються на законі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я.

За змістом закону, проявом моральної шкоди стосовно фізичної особи є душевні страждання, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою заподіювача шкоди щодо потерпілого. Оскільки підставою виникнення обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди є правопорушення, а у справі достовірно встановлено, що роботодавець вчинив правопорушення відносно позивача, тому є і моральні страждання з приводу порушення його прав.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, вирішуючи спір, вірно виходив з того, що позивач надав докази завдання йому моральної шкоди в результаті ушкодження здоров'я, довів певний її розмір. У позовній заяві містяться посилання на те, у чому саме полягає завдання моральної шкоди позивачу, якими доказами це підтверджується, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди.

Відсутність висновку медичних органів, що підтверджує наявність моральної шкоди, не є підставою для відмови позивачу у позові. У разі якщо відповідач не погоджувався з доводами позивача про наявність моральної шкоди, відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України він не позбавлений був можливості заявити клопотання про призначення медико-соціальної експертизи, проте такого клопотання в ході розгляду справи в суді першої інстанції Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми не заявлялось.

За таких обставин, посилання відповідача в апеляційній скарзі на недоведеність позивачем завдання йому моральної шкоди унаслідок ушкодження здоров'я під час виконання ним трудових обов'язків, є безпідставним.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 виплачена одноразова допомога по двох страхових випадках та щомісячно відшкодовується сума втраченого заробітку, а тому вказані виплати компенсують моральний аспект страхового випадку, не ґрунтується на законі, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Що стосується стягнення з Фонду на користь держави судового збору, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як розяснено в п. 35 постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат.

Таким чином, у разі якщо позивача та відповідача звільнено від сплати судового збору, питання відшкодування судових витрат не підлягає вирішенню.

З позовом про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 звернувся до суду 05.04.2017 року, тобто під час дії Закону України «Про судовий збір» у редакції від 05.01.2017 року, і відповідно до п.п. 2, 18 ч. 1 ст. 5 цього Закону як позивач, так і відповідач були звільнені від сплати судового збору.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з Фонду на користь держави 640,00 грн. судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Отже, через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми на користь держави судового збору в сумі 640,00 грн., скасуванню. В іншій частині рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 травня 2017 року в частині стягнення з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми на користь держави судового збору в сумі 640,00 грн., скасувати.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: