Ухвала

іменем україни

05 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Ізмайлової Т.Л., Кадєтова О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги мотивував тим, що відповідач не маючи іншої можливості відчужити належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 0238 га, що розташована за вказаною адресою, через незгоду іншого співвласника, уклала з ним 30 травня 2014 року договори дарування вищезазначеної нерухомості.

У рахунок оплати Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0, 0238 га, за вказаною адресою, що перейшли у його власність на підставі договорів дарування, ОСОБА_5 отримала 20 000 доларів США у присутності двох свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про що власноруч написала відповідну розписку.

Проте в подальшому, відповідач звернулася до суду з позовом про визнання недійсними зазначених договорів дарування нерухомого майна.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2015 року, позов ОСОБА_5 задоволено, укладені між сторонами договори дарування нерухомого майна від 30 травня 2014 року визнано недійсними.

Посилаючись на невиконання грошового зобов'язання ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача 20 000 доларів США, які були сплачені ним в рахунок оплати нерухомості, в гривневому еквіваленті - 440 643 грн та відповідно до вимог ст. 625 ЦК України 3% річних від вказаної суми в розмірі 13 219 грн 29 коп.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 453 862 грн 29 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 15 листопада 2016 року зазначене рішення міськрайонного суду скасовано й в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини за договором позики, згідно якого відповідач, як позичальник, свої зобов'язання належним чином не виконала унаслідок чого у неї перед позивачем, як позикодавцем виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь останнього.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з відсутності між сторонами боргових зобов'язань, оскільки у власноруч написаній розписці ОСОБА_5 зазначила про отримання коштів на підставі договорів дарування, за якими передала у власність позивача нерухоме майно. Апеляційним судом також зазначено про дійсність договорів дарування, укладених 30 травня 2014 року між сторонами, оскільки судові рішення, якими такі договори визнано недійсними скасовані судом касаційної інстанції й справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, яким спір по суті до теперішнього часу не вирішено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК Українипередбачено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судами встановлено, що 30 травня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були укладені договори дарування Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0, 0238 га, за вказаною адресою, які були посвідчені приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області та зареєстровані в реєстрі за № 1517 та № 1518 відповідно.

Згідно умов цих договорів ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв в дар Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 0238 га, що розташована за вказаною адресою.

Разом з тим, того ж дня ОСОБА_5 у присутності двох свідків, написала розписку про отримання нею від ОСОБА_4 в рахунок переходу до нього права власності на вищевказану нерухомість за договорами дарування - 20 000 доларів США.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів дарування від 30 травня 2014 року недійсними.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року зазначені рішення суду скасовані, справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів дарування від 30 травня 2014 року недійсними передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

На теперішній час вказана справа по суті міськрайонним судом не розглянута.

Таким чином, ухвалюючи рішення та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України дійшов правильного й обґрунтованого висновку про відсутність між сторонами боргового зобов'язання. При цьому вірно зазначив, що на час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції договори дарування, укладені 30 травня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. 204 ЦК України є правомірними, оскільки не визнані судом недійсними.

Отже, зазначених висновків суд апеляційної інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України, і не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

Т.Л.Ізмайлова

О.В.Кадєтова