Справа № 515/308/17
Провадження № 2/515/606/17
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Сивоконь Т.І.

за участю секретаря Комерзан Л.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку колишнього колгоспного двору частково недійсним і визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 03.03.2017 року звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, посилаючись на наступні обставини.

09 листопада 1975 року позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 уклали шлюб та почали проживати разом у житловому будинку матері відповідачки ОСОБА_5 по вул.Зарічна (колишня Піонерська),20 в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області. З 26 грудня 1983 року позивач офіційно зареєстрований до теперішнього часу у даному будинку.

Вказаний будинок відносився до типу колгоспних дворів, так як позивач та ОСОБА_5 працювали у колгоспі «Правда» (с.Струмок та с.Спаське) Татарбунарського району. У 1988 році ОСОБА_5 вийшла на пенсію і до смерті, тобто до 2007 року, була колгоспною пенсіонеркою, а позивач також до своєї пенсії продовжував працювати у колгоспі.

На теперішній час відповідачка, в звязку з розривом їх сімейних відносин та розірванням шлюбу, почала співмешкати з іншим чоловіком та не допускає позивача до будинку, мотивуючи тим, що вона є власником всього будинку, так як 23 грудня 1992 року її мати подарувала їй житловий будинок.

В звязку з тим, що такими діями відповідачки порушуються права позивача, який на теперішній час є інвалідом 2 групи, він вимушений звернутися до суду з даним позовом і просить визнати частково недійсним договір дарування будинку та визнати за ним право власності на 1/3 частину будинку, вважаючи, що на 15 квітня 1991 року, після набрання чинності Закону України «Про власність», збереглося його право спільної сумісної власності як члена колгоспного двору.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву та просили її задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка та її представник вважали, що позовна заява задоволенню не підлягає, надавши до суду письмові заперечення, в яких посилалися на те, що спірний будинок не відноситься до типу колгоспних дворів і даний факт не підтверджено позивачем, крім того побудований ще покійними батьками відповідачки, переданий їй в дар матірю, а після переходу у власність відповідачки, будинок нею поліпшувався, саме вона доглядала за ним. Оскільки даний будинок перейшов за договором дарування, тому не відноситься до спільного майна подружжя та не підлягає поділу між ними.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положеннями статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про захист права власності на майно, суди повинні виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі.

Як передбачено ст.120 ЦК УРСР в редакції 1963 року (що поширюється на спірні правовідносини) колгоспний двір визначався, як сімейно - трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних(ст.ст.120, 123 ч.2 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.6 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою:вул.Зарічна (колишня Піонерська),20 в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого був батько відповідачки ОСОБА_6, а після його смерті головою господарства по 15.04.1991 року була мати відповідачки ОСОБА_5, що підтверджується довідкою Струмківської сільської ради Татарбунарського району (а.с.12), записами в погосподарських книгах за період з 1974 по 1991 року (а.с.117-123), які працювали в колгоспі «Правда», а саме батько працював скотником, а мати дояркою.

Станом на 15.04.1991 року (момент набрання чинності Законом України "Про власність") членами вказаного колгоспного двору були ОСОБА_5 (голова двору), ОСОБА_1, який також постійно працював у колгоспі "Правда" водієм, ОСОБА_3 та їх неповнолітня донька ОСОБА_7, що підтверджується вищевказаними виписками з по господарських книг (а.с.117-123).

З урахуванням цих обставин та положень ст.ст.120, 123 ЦК УРСР суд дійшов висновку, що особи, які були членами колгоспного двору станом на 15.04.1991 року, набули право на частку в його майні в рівних частинах.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року №112/5. В подальшому аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за №5-24/26 та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року №69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Оскільки ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на 15 квітня 1991 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про власність» були членами колгоспного двору, своєю працею і коштами брали участь у веденні спільного господарства колгоспного двору та придбанні його майна, цьому двору належав спірний будинок, і дані факти підтверджені показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, а донька сторін ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, була неповнолітньою, і будь-які докази про поділ чи виділ частки колгоспного двору відсутні, тому всі вони не втратили право на частку у майні цього колгоспного двору. Таким чином, вказані особи як члени колгоспного двору мали право кожний по 1/4 частині в майні цього двору. Також суду не надано будь-яких доказів, що вищевказані особи були визнані такими, що втратили право на частку в майні колгоспного двору на підставі ст.126 ЦК УРСР.

Отже, виходячи з рівності часток членів колгоспного двору, ОСОБА_5, при укладенні договору дарування на користь своєї доньки відповідачки по справі ОСОБА_3, мала право розпорядитися лише належною їй 1/4 частиною спірного будинку, а тому, приймаючи до уваги, що даний договір дарування укладений з порушенням вимог чинного на той момент законодавства, суд вважає, що він має бути визнаний частково недійсним, в порядку ст.48 ЦК УРСР. В звязку з цим порушене право позивача має бути захищене судом, шляхом визнання за ним права власності на належну йому 1/4 частку житлового будинку з будівлями та спорудами по вул.Зарічна (колишня Піонерська) №20 в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області. Керуючись ст.ст.48, 120,123,126 ЦК УРСР (в ред.1963 року), ст.ст.10, 11, 58-60, 208, 212-214, 222,223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку колишнього колгоспного двору частково недійсним і визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку - задовольнити чакстково.

Визнати недійсним в 1/4 частині договір дарування від 23 грудня 1992 року житлового будинку з будівлями та спорудами за адресою: вул.Зарічна (колишня Піонерська) №20 в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/4 частину житлового будинку з будівлями та спорудами за адресою: вул.Зарічна (колишня Піонерська) №20 в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Сивоконь