АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 641/1262/16-ц Головуючий 1 інст. Чайка І.В.
Провадження № 22ц/790/157/17 Доповідач - Карімова Л.В.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого: Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі ( Ukraine Mortgage Loan Finance NO 1 PLC), Ті-Ем- Еф Трасті Лімітед (TMF Trustee Limited), ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про визнання договору купівлі - продажу недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень, просила визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки від 15.07.2015 року недійсним.

В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що 15 липня 2015 року між представником ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7 від імені та в інтересах Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі ( Ukraine Mortgage Loan Finance NO 1 PLC),

Ті-Ем-Еф Трасті Лімітед (TMF Trustee Limited), як продавцем, та ОСОБА_6, як покупцем, було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0491 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за цією ж адресою.

Вказувала, що в зв'язку з тим, що продавець за вищевказаним договором - ПАТ КБ «ПриватБанк» - здійснив розпорядження майном, а саме продаж предмету спору з порушенням укладених умов договору, тобто без відповідних правових підстав, даний договір повинен бути визнаний недійсним.

В запереченнях на позовну заяву ОСОБА_3 представник ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на безпідставність позовних вимог просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 липня 2016 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутня нотаріально посвідчена згода ОСОБА_3 на укладення спірного договору купівлі-продажу, а міститься лише її проста письмова згода на укладення договору іпотеки та передання в іпотеку з правом подальшого відчуження. В разі невиконання спірного кредитного догвору житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею 0,0491 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що посвідчення договору та засвідчення справжності підпису особи є двома окремими нотаріальними діями, оскільки кожна з них передбачена окремим пунктом в переліку нотаріальних дій, визначених ст. ст.34, 36 Закону України «Про нотаріат», конкретні вимоги до кожної з таких нотаріальних дій та правила їх вчинення регулюються окремими главами вищевказаного закону та мають кардинально відмінні особливості, мають окремі посвідчувальні написи, окремо нумерується в реєстрі, а присвоєний номер окремо вказується в посвідчувальному написі в документі, який оформлює нотаріус.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що доказів про вчинення такої нотаріальної дії, як засвідчення справжності підпису ОСОБА_8 під заявою співвласника у спірному договорі купівлі-продажу матеріали справи не містять, відповідного посвідчувального напису під цією заявою немає, їй не присвоєно окремий номер та запис про засвідчення справжності підпису не внесено в реєстр нотаріальних дій.

Зазаначає, що судом першої інстанції не враховано, що вимоги ст. 59 СК України не поширюються на спільну сумісну власність, оскільки регулюють притватну власність дружини та чоловіка.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що після придбання спірного будинку він був повністю перебудований за спільні кошти позивача та відповідача ОСОБА_5 та на нього був виданий новий правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності, видане 26 грудня 2012 року на підставі рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради, однак зміни до договору іпотеки у зв'язку зі зміною характеристик будинку не вносилися.

Вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши відповідно до вимог

ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 в інтересах сім'ї та за згодою дружини - ОСОБА_3 придбав у кредит будинок за адресою АДРЕСА_3, передав його у забезпечення виконання ним кредитного договору в іпотеку, а ОСОБА_3, як дружина, надала нотаріально посвідчену згоду на подальше відчуження будинку та земельної ділянки у разі невиконання кредитного договору, тому відсутні підстави для визнання договору купівлі продажу 15 липня 2015 року недійсним.

Колегія суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 23.05.2016 року між ПАТ КБ «ПриваБанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № HAG5GK01270041 на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 45 057 доларів США для придбання будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_3.

В забезпечення виконання позичальником вищевказаного зобов'язання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 23.05.2006 року був укладений договір іпотеки № HAG5GK01270041, предметом якого є будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю.

Станом на час укладення вказаного іпотечного договору, предмет іпотеки належав на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу вищевизначеного будинку, якій був нотаріально посвідчений 23.05.2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю., реєстр. № 2480 та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за реєстровим № 1321562.

ОСОБА_3 дала нотаріально посвідчену згоду на придбання ОСОБА_5 житлового бунинку за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_3 та ОСОБА_10 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.03.1985 року по 04.11.2014 року і тому житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 який зазначено як предмет іпотеки в іпотечному договорі є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3.

Рішенням Комінтернівському районного суду м. Харкова від 04.06.2015 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на 1/2 частину цього житлового будинку.

ОСОБА_5 виконував умови кредитного договору несвоєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед банком в сумі

25 000 доларів США, та йому була направлена нотаріальна посвідчена заява від 15.07.2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання умов кредитного договору, яку ОСОБА_5 отримав 15 липня 2015 року.

15 липня 2015 року між представником ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7 від імені та в інтересах Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі ( Ukraine Mortgage Loan Finance NO 1 PLC), Ті-Ем-Еф Трасті Лімітед (TMF Trustee Limited) та ОСОБА_6 було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0491 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України « Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені законодавцем у ст. 60 СК України.

Відповідно до вказаної правової норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, за приписами коментованої правової норми право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, презюмується законом і не підлягає доказуванню.

Згідно ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від

21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За приписами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)

(ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно договору іпотеки № HAG5GK01270041від 23.05.2006 року ОСОБА_3 дає згоду на укладення позичальником договору іпотеки № HAG5GK01270041від 23.05.2006 року а також надання ним в заставу/іпотеку банку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з ОСОБА_5 (в тому числі майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3, земельна ділянка, АДРЕСА_1), з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № HAG5GK01270041 від 23.05.2006 року та реалізацію майна в разі невиконання позичальником умов кредитного договору.

Як вбачається із копії заяви ОСОБА_3, яка міститься в матеріалах справи, остання надає згоду своєму чоловікові, ОСОБА_11, купити на умовах і за ціну за своїм розсудом житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою

АДРЕСА_1, та передати зазначений житловий будинок в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк», за ціною і на умовах на свій розсуд.

Приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. засвідчено справжність підпису ОСОБА_3, який зроблено у її присутності.

Позивач не заперечувала справжність вищевказаного підпису, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи матеріали справи не містять.

Як вбачається з копії Реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса ХМНО Гончаренко Н.Ю., справа №2-15, том №2-КП за 2006 рік, приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. засвідчено справжність підпису ОСОБА_3 на заяві про згоду чоловіку ОСОБА_5 купити та передати в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» житловий будинок адресою АДРЕСА_1. Вказаний запис здійснено

23 травня 2006 року за № 3474.

Згідно п. 25 Наказу міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5 від 03.03.2004 року «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» в редакції від 29.08.2005 року усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі позначається на документах, що видаються нотаріусами чи в посвідчувальних записах.

Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту реєстрації її в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Таким чином, приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. були вчинені всі передбачені діючим на той час дії при посвідченні договору іпотеки № HAG5GK01270041 та були виконані всі вимоги, необхідні для посвідчення згоди другого з подружжя.

Надаючи згоду на передачу спірного житлового будинку в іпотеку, ОСОБА_8 вже надала згоду на його реалізацію у випадку порушення ОСОБА_12 своїх зобов»язань. Законодавством не передбачено надання співвласником повторної згоди у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про правомірність укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від

15 липня 2015 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом рішенням та суб'єктивної переоцінки наданим судом доказам, і є несуттєвими.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: