Ухвала іменем україни
05 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору в частині сплати винагороди недійсним,за касаційною скаргою ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Сумської області від 30 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулая до суду з указаним позовом, який обґрунтовувалатим, що 26 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № SUН2GК11670107, згідно з яким остання отримала кредитні грошові кошти у розмірі 24 тис. доларів США на придбанняквартири, а також у розмірі 7 200 доларівСША на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % річних(0,84% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору тавинагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 договору, зі строком користування до 25 червня 2037 року включно.

Згідно з п. 7.1 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється з 25 до 30 числа кожного місяця, платежами у розмірі 262,53 доларів США.

Умовами договору передбачено винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту (24 тис. доларів США х 0,2 % = 48 доларів США) щомісяця в період сплати.

На думку позивача, обов'язок сплачувати винагороду є несправедливою умовою договору, яка суперечить положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Сумивід 01 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано умови п. 7.1 кредитного договору № SUН2GК11670107, укладеного 26 червня 2007 року між ЗАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, щодо сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати недійсною з моменту укладення договору.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 30 січня 2017 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4, просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2007 року ОСОБА_5 звернулась до ЗАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання їй кредиту в сумі 24 тис. доларів США строком на 360 місяців для придбання квартири та заповнила анкету-заяву.

26 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № SUН2GК11670107, згідно з яким (п. 7.1) остання отримала кредитні грошові кошти у розмірі 24 тис.доларів США на придбання квартири, а також у розмірі 7 200 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % річних (0,84 % на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 цього договору, зі строком користування до 25 червня 2037 року включно.

Згідно з п. 7.1 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється у період з 25 до 30 числа кожного місяця, платежами у розмірі 262,53 доларів США.

Умовами договору передбачено винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту (24 тис. доларів США х 0,2 % = 48 доларів США) щомісяця в період сплати.

26 липня 2007 року відповідно до заяви на видачу готівки ОСОБА_5 отримала 24 тис. доларів США.

Відповідно до свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 ОСОБА_5 має прізвище «ОСОБА_5».

Відповідно до листа від 29 вересня 2008 року № 20.1.3.2/6-22855/6476 розмір відсоткової ставки змінений, а саме: починаючи з 31 жовтня 2008 року відсоткова ставка за договором № SUН2GК11670107 складає 13,02 % річних.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що з умов п. 7.1 кредитного договору вбачається, що кошти були надані в споживчих цілях, тому оскаржуваний кредитний договір є договором споживчого кредиту, отже банк мав дотримуватися вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Погоджуючись з таким висновкому суду першої інстанції, проте скасовуючи ухвалене ним рішення, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції було проігноровано заяву відповідача про застосування позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенізаконом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затерджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які має споживач сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які спложивач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У суді апеляційної інстанції представник банку не міг пояснити,за які дії банку позивач сплачує винагороду у розмірі 0,2 %, отже суди дійшли правильного висновку про підставність вимог про визнання умов п. 7.1 кредитного договору № SUН2GК11670107, укладеного 26 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, щодо сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати недійсним з моменту укладення договору.

Однак, згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Така заява надана відповідачем та наявна в матеріалах справи на а. с. 47-48. Із матеріалів справи також вбачається, що позивач вносила регулярні платежі за кредитним договором із червня 2007 року до січня 2016 року. Позивачем було підписано кредитний договір, остання не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та виконувала його умови, в тому числі сплачувала й винагороду у розмрі 0,2 %.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки ОСОБА_3 підписала вказаний кредитний договір, виконувала його, клопотань про визнання поважними причин пропуску позовної давності не заявляла, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку із спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене ухвалені касаційна скарга підлягає відхиленню, а судові рішення залишенню без змін з урахуванням мотивів щодо застосування позовної давності.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4, відхилити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

О.В.Кадєтова

С.О. Карпенко