Ухвала

іменем україни

05 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнило та остаточно просило стягнути із ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 19 травня 2006 року № DNHDGR01430310 у сумі 30 315,77 доларів США, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19 травня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір № DNHDGR01430310, згідно з яким відповідач отримав кредит у сумі 27 тис. доларів США на термін до 18 травня 2021 року зі сплатою процентів за користування кредитом у сумі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. 18 травня 2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої зменшено суму заборгованості за кредитним договором та встановлено новий графік та порядок погашення заборгованості за кредитом. Відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, яка станом на 08 вересня 2015 року складає 30 315,77 доларів США, із яких: 21 463,19 доларів США - заборгованість за кредитом; 4 498,63 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 020,60 доларів США - заборгованість із комісії за користування кредитом, а також 3 333,35 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитом.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 21 905,86 доларів США, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 21 688,97 доларів США; заборгованість за процентами - 216,89 доларів США.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі 6 061 грн 82 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 08 вересня 2015 року у сумі 26 982,42 доларів США, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 21 463,19 доларів США; заборгованість за процентами - 4 498,63 доларів США; комісія - 1 020,60 доларів США, а також пеню у сумі 78 467 грн 06 коп., що еквівалентно 3 333,35 доларів США.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення суду апеляційної інстанції не відповідає наведеним нормам процесуального права.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно зі ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 19 травня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DNHDGR01430310 про надання кредиту на суму 27 тис. доларів США на термін до 18 травня 2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

18 травня 2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, за якою зменшено суму заборгованості за кредитним договором, що виникла у період із дати надання ОСОБА_3 кредиту до дати підписання додаткової угоди, на 410,22 доларів США та встановлено новий графік та порядок погашення заборгованості за кредитним договором і нові умови щодо нарахування пені у разі неналежного виконання зобов'язань за договором.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача станом на 08 вересня 2015 року становить 30 315,77 доларів США, із яких: 21 463,19 доларів США - заборгованість за кредитом; 4 498,63 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 020,60 доларів США - заборгованість із комісії за користування кредитом, а також 3 333,35 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитом.

Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, перше нарахування пені відбулося 31 травня 2006 року у сумі 0,33 грн; основні проценти почали нараховуватися з 20 травня 2006 року у сумі 108 грн; прострочені проценти - з 23 березня 2009 року у сумі 0,06 грн; комісія - з 14 червня 2006 року у сумі 56 грн 70 коп.

Також установлено, що починаючи з березня 2014 року відповідач не в повному обсязі погашала заборгованість за кредитним договором, що підтверджується наданими нею квитанціями.

Останній платіж здійснено відповідачем 15 листопада 2014 року.

Задовольняючи частково указаний позов і стягуючи із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 21 905,86 доларів США, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 21 688,97 доларів США; заборгованість за процентами - 216,89 доларів США, а також пеню у сумі 6 061 грн 82 коп., суд першої інстанції вважав доведеними та обґрунтованими саме ці позовні вимоги та відповідно недоведеними і необґрунтованими решту заявлених позовних вимог.

Зокрема, на підставі ст. ст. 257, 258 ЦК України суд дійшов висновку про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне погашення кредиту за період із 15 листопада 2013 року по 15 листопада 2014 року у сумі 6 061 грн 82 коп.

Разом із тим, дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд дійшов висновку, що наведений позивачем у розрахунку заборгованості розмір позовних вимог не відповідає умовам, що були узгоджені сторонами у первинній редакції кредитного договору та наступній редакції, викладеній у додатковій угоді від 18 травня 2012 року до кредитного договору № DNHDGR01430310.

Переглядаючи справу, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції належним чином не перевірив наданий відповідачем розрахунок та його відповідність умовам договору та додаткової угоди до нього, якою було встановлено нові умови щодо нарахування пені у разі неналежного виконання зобов'язань за договором, новий графік та порядок погашення заборгованості за кредитним договором, а лише констатував суми, зазначені відповідачем у своєму запереченні на позов, та вказав їх без належного обґрунтування та розрахунку у рішенні.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував строк позовної давності до спірних правовідносин, не врахувавши, що відповідачем періодично здійснювалися платежі на погашення заборгованості.

Так, апеляційний суд вважав установленим, що відповідач протягом усього часу, за який нарахована заборгованість за кредитним договором, періодично здійснювала платежі у рахунок погашення заборгованості, тому на підставі ст. 264 ЦК України вважав, що перебіг позовної давності переривався вищевказаними платежами, у зв'язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення суми пені, враховуючи розмір заборгованості за кредитом та процентами.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, а згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 533 ЦК України установлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то водночас зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією. Отже, положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Разом із тим за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Виходячи з викладеного, помилковим є висновок апеляційного суду про стягнення з відповідача на користь позивача пені у сумі 78 467 грн 06 коп., що еквівалентно 3 333,35 доларів США, з одночасним стягненням комісії у сумі 1 020,60 доларів США.

Разом із тим стосовно стягнення вищевказаної комісії колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Разом із тим згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12, правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Так, відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Із врахуванням зазначеного суд під час нового розгляду справи повинен перевірити законність нарахування банком комісії у сумі 1 020,60 доларів США.

Не може залишатися в силі і рішення суду першої інстанції, оскільки не достатньо обґрунтованим є висновок суду про те, що наведений позивачем у розрахунку заборгованості розмір позовних вимог не відповідає умовам, що були узгоджені сторонами у первинній редакції кредитного договору та наступній редакції, викладеній у додатковій угоді від 18 травня 2012 року до кредитного договору № DNHDGR01430310, адже судом не конкретизовано яким саме умовам кредитного договору і додаткової угоди до цього договору не відповідає наданий позивачем розрахунок заборгованості та в якій його частині.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає повторній перевірці апеляційним судом на предмет його законності й обґрунтованості із зазначенням обставин і фактів на спростування всіх висновків суду першої інстанції, із якими не погоджується апеляційний суд.

Враховуючи, що під час вирішення спору між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру кредитної заборгованості, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України повинен сприяти всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, попередити про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме: запропонувати позивачеві надати новий розрахунок кредитної заборгованості із розрахунком пені в гривні; роз'яснити сторонам їхні права щодо призначення у справі відповідної економічної експертизи для з'ясування дійсного розміру кредитної заборгованості та її складових.

Оскільки суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України не дотримався норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак