АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2017 року

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі:

головуючого Вербової І.М.,

суддів Поливач Л.Д.,

ШаховоїО.В.,

при секретарі Іваницькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою АветисянМаргарити Робертівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ТОВ «Кей-Колект» в особі представника звернулось до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог (а.с.101-103).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, АветисянМ.Р. в інтересах ТОВ «Кей-Колект» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що підставами для скасування оскаржуваного рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні зазначено про відсутність доказів про порушене право позивача в межах заявлених вимог щодо зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні майном, разом з тим, судом не враховану позицію ВССУ, відповідно до якої обов'язком власника у негаторному позові не є доказування неправомірності дії відповідача; в даному випадку на відповідачів покладається обов'язок по доведенню факту правомірності їх проживання у будинковолодінні (рішення від 23.12.2015 року, справа №6-30278ск15).

___________________________________________

Справа № 753/91/17

№ апеляційного провадження 22-ц/796/9108/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Факт проживання відповідачів у спірній квартирі підтверджується отриманням останніми повісток про виклик до суду.

Крім того, суд взагалі не дав правової оцінки підставам задоволення другої частини позовних вимог. Обґрунтованість позовних вимог в частині втрати відповідачами права користування жилим приміщенням підтверджується наданими доказами, а саме інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якою підтверджується перехід права власності від відповідачів до позивача на підставі Договору іпотеки.

Також зазначає, що жодна чинна норма законодавства України не містить заборону звертати стягнення на майно у випадку його придбання не за рахунок кредитних коштів, а рішення ВСУ, на яке посилається суд в оскаржуваному рішенні, стосується виселення, а не звернення стягнення на майно. Крім того, обставини звернення стягнення на нерухоме майно не стосуються предмету доказування.

В суді апеляційної інстанції, представник апелянта - ОСОБА_8, підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Предстпвник ОСОБА_4 - ОСОБА_9, заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, 06 березня 2007 року між АКІБ «УкррСиббанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (іпотекодавці), що виступають майновими поручителями за зобов'язаннями ОСОБА_10 (позичальник та іпотекодавець в одній особі), укладено Договір іпотеки №49176, згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, що зазначене в п.1.4. цього Договору; даною іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань позичальника за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 06 березня 2007 року та за Кредитним договором №0 від 06 березня 2007 року (а.с. 11-14).

12 грудня 2011 року ПАТ «Укрсиббанк» згідно договору факторингу та договору про відступлення прав за договором іпотеки, свої права вимоги за зобов'язаннями по кредитному та іпотечному договорам передав ТОВ «Кей-Колект» (а.с.4-6, 7, 8-9, 10).

П. 5 Іпотечного договору містить застереження про задоволення вимоги іпотекодежателя.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_10 умов кредитного договору, зокрема неповернення кредиту, несплати процентів та комісії за користування кредитом, ТОВ «Кей-Колект» в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено Іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 29 березня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на предмет іпотеки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.15-16).

Позивач посилається на те, що він 29 березня 2016 року набувши права власності на спірну квартиру, в грудні 2016 року намагався потрапити до неї, однак ним було виявлено, що в квартирі проживають відповідачі, які не допустили його до житла, за наслідками якого ним складені акти обстеження майна, в яких засвідчені факти проживання ОСОБА_4, ОСОБА_2 (а.с.18, 19).

Вважаючи себе єдиним власником спірної квартири, позивач звернувся до суду з позовом та просив усунути перешкоди у здійсненні його права користування майном, шляхом надання постійного безперешкодного доступу до квартири та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з підстав втрати ними права власності на нього.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів порушення його прав в межах заявлених вимог про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом; судом критично оцінено акти перевірки майна, складені позивачем, як не уповноваженою та зацікавленою особою; крім того, позивач не оспорює той факт, що спірна квартира, передана в іпотеку, набута відповідачами не за рахунок кредитних коштів, остання не могла бути предметом звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак підстава набуття позивачем права власності на спірну квартиру є оспорюванню, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 18 березня 2015 року №6-39цс15).

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

За змістом ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістомст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, що узгоджується з правовою позицією Верховного суду України у справі №6-197цс16 від 22 червня 2016 року.

В ході розгляду справи встановлено, що спірна квартира придбана відповідачами не за рахунок кредитних коштів (а.с.68-69), а тому виселення останніх без надання іншого житлового приміщення не допускається.

Так, позивач, вважаючи, що він набув права власності на спірну квартиру, в грудні 2016 року намагався до неї потрапити, однак відповідачі, які проживають у спірній квартирі, не допустили його до житла, у зв'язку з чим позивачем складені відповідні акти обстеження майна щодо засвідчення факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у спірній квартирі.

На підставі наведеного, ТОВ «Кей-Колект», звернувшись до суду з позовом, ставив питання про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Разом з тим, апелянтом ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено належними доказами, що відповідачі перешкоджають у користуванні спірним нерухомим майном, а тому доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку саме на відповідачів покладається обов'язок по доведенню факту правомірності їх проживання у будинковолодінні, є необґрунтованими, такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, у зв'язку з чим відхиляються колегією суддів.

Так, правовою підставою вимог про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Акти перевірки майна, складені позивачем (а.с.18, 19) є неналежним доказом, оскільки вони складені не комісійно в складі працівників експлуатаційної організації та не завірені їх мокрою печаткою.

Крім того, з вищевказаних актів вбачається, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відчинили двері представнику позивача, який в свою чергу мав можливість та потратив до спірної квартири, здійснив перевірку майна шляхом фактичного огляду приміщення, що жодним чином не свідчить про вчинення з боку відповідачів будь-яких перешкод представнику позивача потрапити до спірної квартири.

Щодо вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, в зв'язку з набуттям апелянтом права власності на неї.

Колегія суддів виходить з того, що виселення є наслідком визнання осіб втратившими право користування житловим приміщенням.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира, яка була передана в іпотеку, набута відповідачами не за рахунок кредитних коштів і відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» виселення відповідачів можливе лише з наданням іншого постійного житла.

Відтак, визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, тягне за собою їх виселення.

За таких обставин, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Аветисян Маргарити Робертівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова