УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г., СтупакО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Перша львівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності у порядку спадкування, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Львівської області від 27 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_7 Після його смерті відкрилася спадщина, а саме на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Вона з 1996 року проживала та працювала за межами України у Греції. В Україну вона не могла повернутися, оскільки працювала у Греції нелегально, а в Україні не мала місця праці і приїзд в Україну означав би втрату засобів для існування для неї та її доньки ОСОБА_9. Тому для прийняття спадщини після смерті батька вона звернулася до Першої львівської нотаріальної контори лише у серпні 2015 року, після чого у державного нотаріуса вона дізналася, що її батько у 2003 році склав заповіт, згідно з яким заповів 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 її сестрі ОСОБА_5 Крім цього, право власності на вказану частку квартири вже оформлено на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та номер НОМЕР_1, виданого 15 вересня 2014 року Першою львівською державною нотаріальною конторою. Також вона дізналася у нотаріуса про те, що будучи особою пенсійного віку вона має право на обов'язкову частку у спадщині, однак на підставі заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 червня 2014 року її усунено від права на спадкування обов'язкової частки. На підставі вказаного рішення суду відповідачка успадкувала все майно, що залишилося після смерті їх батька, у тому числі і обов'язкову частку у спадщині. 02 грудня 2015 року за її апеляційною скаргою апеляційний суд Львівської області скасував заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 червня 2014 року та ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні позову відповідачки про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування обов'язкової частки.

Просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом НОМЕР_1, видане 15 вересня 2014 року ОСОБА_5 Першою львівською державною нотаріальною конторою; скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, здійснений на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом; визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року на 1/12 частини у спірній квартирі.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львов від 30 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом НОМЕР_1, видане 15 вересня 2014 року ОСОБА_5 Першою львівською державною нотаріальною конторою; скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, здійснений на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом; визнано за ОСОБА_4 право власності у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року на 1/12 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 27 березня 2017 року рішення Залізничного районного суду м. Львов від 30 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом НОМЕР_2 про право власності на квартиру від 27 жовтня 1997 року ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 (а. с. 57).

ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про її народження серія НОМЕР_3 (а. с. 9).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 84 років, що підтверджено свідоцтвом про його смерть серія НОМЕР_4 (а. с. 8).

Відповідно до заповіту, складеного ОСОБА_7 28 серпня 2003 року, він заповів належну йому на праві приватної власності частину квартири АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_5 (а. с. 11).

Відповідно до пенсійного посвідчення, виданого 03 грудня 2008 року, ОСОБА_4 є пенсіонеркою і їй призначена пенсія за віком (а. с. 10), а отже вона є повнолітньою непрацездатною особою у розумінні вимог ст. 1241 ЦК України.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 червня 2014 року ОСОБА_4 усунена від права на спадкування обов'язкової частки усього майна після смерті ОСОБА_7 (а. с. 73, 74).

Довідавшись про існування заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 червня 2014 року ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку і рішенням апеляційного суду Львівської області від 02 грудня 2015 року заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування обов'язкової частки усього майна після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відмовлено (а. с. 16−20).

Цим же рішенням встановлено, що ОСОБА_4 на день смерті батька досягла пенсійного віку та відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов'язкову частку незалежно від змісту заповіту.

Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Право власності на 1/3 частини квартири підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 89). 15 вересня 2014 року ОСОБА_5 зареєструвала право власності на 1/3 частки квартири по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер НОМЕР_1, виданого 15 вересня 2014 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 96).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою.

Таким чином, спадщина після смерті ОСОБА_7 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Як вбачається із вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За приписами ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 квітня 2014 року (а. с. 72), яке набрало законної сили 05 травня 2014 року ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_4 з часу реєстрації не користується спірною квартирою та не приймає участі в її утриманні, хоча перешкод у користуванні такою їй ніхто не чинив, та що вона, залишивши неповнолітню доньку ОСОБА_9 на виховання сестрі ОСОБА_5 у 1996 році виїхала проживати в Грецію і з того часу жодного разу в Україну не приїжджала.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 квітня 2014 року встановлено, що позивачка із спадкодавцем на день його смерті не проживала, оскільки визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, так як з вересня 2005 року не користувалася спірним житловим приміщенням. Даних про скасування вказаного рішення суду матеріали справи не містять. Із спадкової справи вбачається, що позивач із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька до нотаріальної контори у встановлений шестимісячний строк не зверталася. Позовна вимога про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позивачем не заявлялася.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивачку не можна вважати такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька у розумінні вимог ст. ст. 1268 ч. 3, ст. ст. 1270, 1272 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Іваненко Ю.Г. СтупакО.В.