АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3693/17Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/1191/17 Доповідач - Сташків Б.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Дикун С. І., Костів О. З.,

За участю секретаря - Романюк Х.Ю.

та сторін - представника ТДМУ ім. І.Я.Горбачевського - ОСОБА_2,представника ОСОБА_3- ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України" на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 липня 2017 року у справі за позовом Державного вищого навчального закладу "Тернопільського державного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України" до ОСОБА_3 про стягнення коштів за навчання,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року представник ТДМУ ім. І.Я. Горбачевського звернулася в суд з вищевказаним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_3 порушив свої зобов'язання перед університетом, оскільки 01 вересня 2006 року між сторонами укладено угоду №06075 про підготовку фахівця з вищою освітою. Даною угодою передбачено обовязок відповідача після закінчення навчання відпрацювати три роки у закладі охорони здоровя, куди випускник буде направлений за розподілом, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до бюджету вартість навчання. Після закінчення навчання відповідача в університеті, на підставі протоколу засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують ТДМУ в червні 2012 року від 26 жовтня 2011 року, ОСОБА_3 направлений на роботу в Збаразьку центральну районну комунальну лікарню Управління охорони здоровя Тернопільської обласної державної адміністрації на посаду лікаря-хірурга. Наказом ректора Університету від 31 травня 2012 року на підставі результатів державних екзаменів присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом. Згідно наказу начальника Головного управління охорони здоровя Тернопільської обласної державної адміністрації №58-к від 21 червня 2012 року «Про зарахування в інтернатуру та направлення на роботу після закінчення інтернатури» відповідача було прийнято в інтернатуру на посаду лікаря-хірурга Збаразької центральної районної комунальної лікарні. В подальшому відповідно до наказу в.о. голови лікаря Збаразької центральної районної комунальної лікарні №118-к від 04 серпня 2015 року відповідача було прийнято на роботу на посаду лікаря-хірурга Збаразької центральної районної комунальної лікарні, однак наказом в.о. головного лікаря Збаразької центральної районної комунальної лікарні відповідача звільнено із займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Зазначила, що згідно з розрахунком фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2012 року, вартість навчання відповідача становить 64492,97 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 липня 2017 року року у задоволенні позову Державного вищого навчального закладу "Тернопільського державного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України"до ОСОБА_3 про стягнення 72953,04 гривень витрат на навчання - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Державного вищого навчального закладу "Тернопільського державного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема зазначає, що рішення суду є незаконним та не обгрунтованим, винесеним з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Зокрема вказує, що угодою від 01 вересня 2006 року №06075 передбачено відшкодування вартості навчання в установленому порядку , проте судом цього не було враховано. Також, апелянт посилається на те, що вищевказана угода про підготовку фахівців з вищою освітою була укладена згідно Типової угоди за формою згідно з додатком № 1 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів , підготовка яких здійснювалася за державним замовленням , затвердженого постановою КМУ, а тому вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку , що положення угоди формувалася відповідно до чинної на той час ст.52 ЗЦУ "Про освіту", яка на даний час виключена із цього Закону і в силу ст. 58 Конституції України на думку суду втратила свою дію і станом на день укладання угоди.

У судовому засіданні представник ТДМУ ім. І.Я. Горбачевського ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити з мотивів викладених в ній.

Представник ОСОБА_3- ОСОБА_4 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною на час вступу відповідача до університету) було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Однак, ця частина статті 52 була виключена із Закону України «Про освіту», у звязку із прийняттям Закону №1556-VII від 01.07.2014р. «Про вищу освіту».

Щодо працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, то у статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (чинного на день звернення із позовом і на даний час) зазначається, що держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Зазначений закон не містить умов про обовязковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, норма Закону, на яку посилається апелянт у позовній заяві, на час звернення із позовом до суду, була не чинна.

Окрім того, апелянт зазначає, що згаданий в ч. 2 статті 52 Закону України «Про освіту» «Порядок встановлений Кабінетом Міністрів України» - це Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р. Однак, наказ МОЗ України це не Постанова КМУ, і не може ототожнюватись.

Пункт 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р., згідно якого у разі, якщо випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, суперечить статтям 43, 53 Конституції України та статті 64 Закону України «Про вищу освіту» і, відповідно, не може бути застосований судом.

Окрім того, безпідставним є й посилання апелянта на невиконання відповідачем ОСОБА_3 умов угоди, і як наслідок, відповідальність за невиконання договірних зобовязань.

Згідно Типової угоди №06075 від 01 вересня 2006 року, відповідач зобовязується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод.

Тобто, умовами угоди передбачено відповідальність студента лише за відмову їхати за призначенням. Відповідач не відмовлявся їхати за призначенням (дана обставина позивачем не заперечується і підтверджена матеріалами справи , де відповідач був зарахований в інтернатуру на посаду лікаря-хірурга Збаразької центральної районної лікарні 21 червня 2012 року , 04 серпня 2015 року прийнятий на роботу на вказану посаду та звільнений із займаної посади 04 листопада 2016 року). За не відпрацювання студентом трьох років за направленням жодної відповідальності угодою не передбачено. Змін та доповнень до угоди не вносилось.

У заяві відповідача від 30 червня 2006 року до позивача про допуск до вступних екзаменів також йдеться лише про зобовязання повернути затрачені державою кошти на навчання у випадку відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом.

Тому, положення Цивільного кодексу України, щодо відповідальності відповідача, у формі відшкодування вартості навчання, за невиконання договірних зобовязань не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Одними із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

З огляду на це з Типової угоди № 06075 від 01 вересня 2006 року випливає,що Вищий заклад освіти зобовязується забезпечити студентові місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації.

Згідно статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Постановою КМ України від 31 травня 2017 року скасовано норми, щодо обов'язковості працевлаштування випускників вищих навчальних закладів.

В рішення Конституційного суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп-2004 у справі №1-33/2004, зазначається, що справедливість-одна з основаних засад права та є вирішальною у визначенні права, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Виходячи із засад справедливості колегія суддів прийшла до висновку, що стягнення коштів за навчання ставить в істотні не рівні права студентів, які закінчили навчальні заклади до прийняття Закону України № 1556-VІІ від 1 липня 2014 року і які продовжують навчання після прийняття цього Закону, а також порушують норму конституційного права на вільний вибір місця подальшої роботи осіб, які закінчили вищі навчальні заклади

Згідно статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до цього принципу, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зроблені висновки, що представником ДВНЗ "Тернопільський державний медичного університету ім.І.Я. Горбачевського МОЗ України" не доведено, що відповідач ОСОБА_3 не виконав умови угоди № 06075 від 01 вересня 2006 року, чим порушив свої зобов'язання перед навчальним закладом.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України" - відхилити .

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 липня 2017 року- залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Б.І. Сташків