Справа № 310/6290/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

29 червня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Дністрян О.М.,

при секретарі Буюклинській К.О.,

за участю позивача, представника позивача адвоката ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих про відшкодування моральної шкоди, -

В с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 02.07.2009р. він був прийнятий на посаду керівника шахматного гуртка, а 31.12.2014 р. переведений на посаду складальника виробів в Бердянському учбово-виробничому підприємстві Українського товариства сліпих. Наказом № 80-вк від 01.12.2015р. він був звільнений з підприємства у зв'язку зі скороченням штату на підставі ст. 40 п.1 КЗпП України. Скорочення штату відбулося на підставі наказу №22-П від 11.08.2015 р.. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області по справі №310/72/16-ц від 26.04.2016р. в повному обсязі задоволено його позовну заяву до Бердянського УВП УТС про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, визнано наказ №22-П від 11.08.2015 року незаконним та скасовано його, визнано наказ № 80-вк від 01.12.2015 року «Про звільнення ОСОБА_3 за п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату) незаконним та скасовано, поновлено його на посаді складальника виробів та стягнуто з Бердянського учбово-виробничого підприємства українського товариства сліпих на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.12.2015 року по 25.04.2016 року у розмірі 7070, 58 коп.. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.07.2016 року вищезазначене рішення суду залишено без змін. Але коли він 26.07.2016р. прийшов на виробництво, то його повідомили, що він звільнений 26.07.2016р. у зв'язку з тим, що він не з'явився вчасно на робоче місце, тобто з 08.07.2016 р.. Наказом №20-вк від 08.07.2016р. він був поновлений на посаді складальника виробів Бердянського УВП УТС, а наказом №24-вк від 26.07.2016р. звільнений з підприємства у зв'язку з невиходом на робоче місце без поважних причин. Таким чином, він був безробітнім з 01.12.2015р. по 08.07.2016р., тобто повних сім місяців, а тому вважає, що має прав на відшкодування йому моральної шкоди у зв'язку з незаконним його звільненням і вимушеним прогулом, оскільки за цей час він зазнав суттєвих душевних страждань, які полягали в тому, що підприємства категорії УТОС створюються виключно для захисту найбільш незахищених верств населення, а саме інвалідів по зору, саме на вказаних підприємствах можуть працювати вищевказані особи, що прямо зазначається в їх довідках МСЕК, на інших підприємствах вони фактично працювати не зможуть і їх туди ніхто брати не буде, а тому основний напрямок політики підприємств УТОС є саме створення робочих місць для вищевказаних інвалідів. Суд, поновляючи його на займаній посаді вірно визначив той факт, що він повинен працювати саме, на тому підприємстві, яке зазначено у його довідці МСЕК і його звільнення призведе до, того що особа не зможе найти собі іншу роботи і в майбутньому буде голодувати. Окрім того, на підприємствах категорії УТОС, створюються робочі місця виключно для інвалідів по зору, тобто спеціальні звукові прибори, доріжки, по яким можуть пересуватися сліпі люди. На інших підприємствах вищевказані умови відсутні, що в свою чергу позбавить його права на належні умови праці. Тому він вважає, що з боку відповідача відбуваються дії направлені на те, щоб позбавити його законного права на працю, що є дискримінаціє. Душевні страждання полягали в тому, що на вказаному підприємстві він пропрацював не один рік, і це його єдине місце роботи в місті Бердянську і засіб для існування, звільнивши його з роботи відповідач прирік його на злидні та страждання від голоду, відсутності грошових коштів на ліки. Фізичні страждання полягають у тому, що відсутність грошових коштів призвела до того, що він, будучи інвалідом, не міг підтримувати нормальний образ життя через нехватку ліків. Просив суд стягнути з Бердянського учбово-виробничого підприємства українського товариства сліпих на його користь грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 гривень.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та пояснив, що він є інвалідом 1-ої групи з дитинства, з 6 років у нього проблеми із зором, в Бердянську це єдине підприємство де він може працювати, більше 30 років він є членом УТОС, завжди приймав участь у житті підприємства, товариства, проводили концерти та зустрічі, спілкувалися своїм колом, але коли прийшла нова директор, то звільнила його. Після цього звільнення у них захворів син, треба були гроші на ліки, на оплату навчання, він був вимушений займати гроші у своїх батьків, продати свій ноутбук та інші речі, брати кредит в «ПриватБанку», оскільки пенсії не вистачало, його дружину ще раніш звільнили у листопаді 2015 року. Просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 (довіреність № 160 від 01.08.2016р.) у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 (довіреність від 06.01.2016р.) у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що їх підприємство до 2014 року виготовляло ел.вироби, замовником було підприємство з м.Донецька, після початку АТО їх співробітництво припинилося, тому роботи не стало. В 2014 році Кайда працював різальником, а в 2015 році переведений складальником, але роботи у 2015 році вже не було, були простої, приходив нічого не робив, але отримував 2/3 ставки, тому було скорочення штату. Коли позивача поновили на роботі, він два тижні не приходив на роботу і тоді вони його знову звільнили. Виконавче провадження було закінчено у звязку з фактичним виконанням. Суд захистив права Кайди, стягнувши з них на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу. Його довідкою МСЕК не передбачено, що тільки на їх підприємстві він може працювати. З квітня по грудень 2015 року він взагалі не працював, зараз також не виконує трудові обовязки. Вважає, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди саме ними, а також не обґрунтований розмір такого відшкодування. Просив відмовити у задоволенні позову в поному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_3 був прийнятий на посаду керівника шахматного гуртка в Бердянському учбово-виробничому підприємстві Українського товариства сліпих, згідно наказу № 34-ОК від 02.07.2009 року, що підтверджується записом № 9 у його трудовій книжці (а.с.3). Згідно наказу № 75вк-1 від 31.12.2014 року був переведений на посаду складальника виробів. Згідно наказу № 80-к від 01.12.2015 року позивач був звільнений з підприємства у звязку зі скороченням штату на підставі ст. 40 п.1 КЗпП України, що підтверджується записом у його трудовій книжці № 12 (а.с.3).

Згідно довідки МСЕК СерМСЕ-4/ХО № 002460 від 05.12.1994р. ОСОБА_3 безстроково встановлена 1-а група інвалідності по зору та за висновком про умови та характер праці непрацездатний, потребує стороннього догляду, може працювати в УВП УТОС (а.с.39).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької від 26 квітня 2016 року, яке набрало чинності 07.07.2016р., позов ОСОБА_3 задоволено, зокрема, визнано незаконним та скасовано наказ № 80-вк від 01.12.2015 року «Про звільнення ОСОБА_3» за п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату), поновлено ОСОБА_3 на посаді складальника виробів Бердянського учбово-виробничого підприємства українського товариства сліпих та стягнуто з Бердянського учбово-виробничого підприємства українського товариства сліпих на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.12.2015 року по 25.04.2016 року у розмірі 7070,58 грн. (а.с.20-29).

Відповідно до ст. 23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Враховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25.04.2015 року по справі № 6-23цс12.

За таких підстав суд вважає, що заявлені позивачем вимоги щодо відшкодування моральної шкоди повязаної з його незаконним звільненням є обґрунтованими.

Щодо розміру відшкодування шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, а саме: 1) характер порушення прав позивача, яке виразилося у незаконному звільненні; 2) втрата позивачем душевного спокою внаслідок безпідставного порушення його трудових прав та звільнення, оскільки відсутність стабільного заробітку у кожної людини, а відповідно і у позивача викликають негативні емоції у вигляді розпачу, страху, безсилля, спустошеності; 3)зусилля, які позивач повинен був вжити для відновлення своїх трудових прав, що вимагає від нього витрачання часу для участі у судових засіданнях і як наслідок порушення життєвих звязків із родичами та близькими.

При цьому суд враховує, що незаконне звільнення позивача ОСОБА_3 призвело до моральних страждань останнього та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя., т.я. він певний час не працював та не отримував заробітну плату, звільнення з роботи примусило його до зміни звичних умов життя, що безумовно позначилося і на усталеному способі життя позивача та його родини, а також суд враховує обмежені можливості щодо його працевлаштування, повязані зі станом здоровя.

Тому суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за неохідне частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

На підстав викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 3000 (три тисячі) грн..

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_4