У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сокіл» Новосанжарського району Полтавської області про зобов'язання повернути земельну ділянку, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Сокіл» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 є власником земельної ділянки, розташованої на території Соколовобалківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області. 29 червня 2011 року між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Сокіл» (далі - ТОВ «Сокіл») укладено договір оренди землі зі строком дії договору до 29 червня 2015 року. 27 липня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до відповідача з вимогою про розірвання договору оренди землі, але останній відмовився її повертати.

Таким чином, просила повернути належну їй земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому одержано її в оренду.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 2 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 березня 2016 року рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 2 березня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ТОВ «Сокіл» повернути ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 площею 3,690 га, розташовану на території Соколовобалківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому одержано її в оренду.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «Сокіл» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що сторони у договорі оренди землі від 29 червня 2011 року погодили саме строк його дії у 10 років і при цьому, посилання на те що він діє до 29 червня 2015 року є помилковим, оскільки це вже відноситься не до строку його дії а до терміну, що протирічить як діючому законодавству, яким урегульовані питання оренди землі, так і іншим умовам самого договору оренди землі.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, виходив із того, що після спливу терміну дії договору 29 червня 2015 року, відповідно до вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі» ОСОБА_3 повідомила відповідача про небажання продовжувати дію договору оренди землі.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 29 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Сокіл» Соколово-Балківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3,690 га, розташованої на території Соколово-Балківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області.

Відповідно до п. 8 договору, договір укладено на 10 років і діє до 29 червня 2015 року.

Зі змісту копії договору убачається, що договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Новосанжарському районі Полтавської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 11 вересня 2012 року № 01540.

Згідно із вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Згідно із п. 43 укладеного між сторонами договору, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом ст. ст. 18, 20 Закон України «Про оренду землі» укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Отже, строк дії спірного договору оренди землі починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2777цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до прикінцевих положень договору оренди землі від 29 червня 2011 року, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації орендарем та платою всіх розмірів послуг з реєстрації за згодою орендодавця.

Таким чином, суду апеляційної інстанції слід перевірити, чи закінчився строк дії спірного договору з урахуванням зазначених норм матеріального права та чи є він чинним.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Сокіл» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик