Справа № 363/729/16-ц Головуючий у І інстанції Войнаренко Л. Ф.
Провадження № 22-ц/780/1465/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 22.06.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Березовенко Р.В., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання кредитора таким, що прострочив прийняття виконання за договором та визнання зобов'язання за договором позики від 16 листопада 2015 року припиненим,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним: 16 листопада 2015 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до умов якого він отримав від відповідача грошові кошти в сумі 138 360 грн., які слід повернути не менше, ніж 138360 грн. або еквіваленту суми 6000 доларів США за курсом НБУ на момент повернення коштів. Сторони домовились про те, що договір позики укладається із сплатою чотирьох відсотків від суми позики за місяць. Він погодився з тим, що позика повертається за місцем проживання або за адресою реєстрації позикодавця на момент повернення позики, остаточного розрахунку за цим договором за вибором позикодавця. Вказував, що 16 грудня 2015 року він звернувся за місцем реєстрації відповідача з метою повернення боргу, однак відповідача за місцем проживання не було, будинок був зачинений. З цією метою він неодноразово звертався з телеграмами до відповідача з проханням прибути до приватного нотаріуса для передачі коштів, однак відповідач на це не відреагував. Приватні нотаріуси відмовлялись брати кошти на депозитний рахунок. 24 грудня 2015 року йому зателефонувала представник відповідача і запропонувала зустрітись у приватного нотаріуса. Позивач погодився, однак у нотаріуса представник відповідача відмовилась отримувати суму позики, наполягла підписати повідомлення (досудову вимогу). Він погодився підписати повідомлення за тієї обставини, що йому представник ОСОБА_3 повідомила, що він може втратити належну йому квартиру АДРЕСА_1. Згідно даного повідомлення ОСОБА_3 просив погасити заборгованість за договором позики від 16.11.2015 року протягом тридцяти днів з дня цієї вимоги (повідомлення), в іншому випадку позикодавець має намір на виконання вимог договору від 16 листопада 2015 року та договору іпотеки від 16 листопада 2015 року реалізувати своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

21 січня 2016 року позивач знову відправив телеграму відповідачу про необхідність його прибуття до нотаріуса з метою повернення грошових коштів за договором позики. 25 січня 2016 року він звернувся до нотаріальної контори Київського нотаріального округу приватного нотаріуса ОСОБА_5, який відмовився брати кошти на депозитний рахунок, телеграма відповідачу вручена не була, оскільки будинок був зачинений. 29 січня 2016 року позивач відправив на адресу ОСОБА_3 кошти на суму 139756,52 грн. Дані кошти ОСОБА_3 отримав частково, а саме: 03 лютого 2016 року отримав відсотки за договором в розмірі 5602,66 грн., на іншу суму від отримання коштів ОСОБА_3 відмовився.

Зважаючи на наведене, позивач просив суд визнати кредитора ОСОБА_3 таким, що прострочив виконання зобовязання за договором позики від 16 листопада 2015 року, визнати зобовязання за договором позики, укладеним між ним та ОСОБА_3 16 листопада 2015 року припиненим, визнати повідомлення ОСОБА_3 до ОСОБА_2 від 25 грудня 2015 року таким, що не підлягає виконанню, стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2М відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Зазначає, що суд дійшов хибного висновку про те, що його позовні вимоги є необґрунтованими. Вважає, що є усі правові підстави для задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Як було встановлено в ході розгляду справи, 16 листопада 2015 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого позивач отримав від відповідача в борг грошові кошти та зобовязався повернути їх позикодавцю в строк до 16 грудня 2015 року за місцем його проживання або за адресою реєстрації на момент повернення позики. У визначену сторонами дату отримані в борг грошові кошти повернуті не були.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що саме з вини відповідача він не зміг виконати умови укладеного між ними договору позики та повернути отримані в борг кошти, відтак відповідачем було допущено прострочення кредитора. В той же час позивачем не було представлено до суду належних та допустимих доказів на підтвердження таких своїх посилань, зокрема щодо відмови відповідача отримувати такі кошти. Не було доведено позивачем і його спроб виконати умови договору шляхом поміщення коштів на депозит нотаріуса.

Не можуть вважатися належними доказами прострочення кредитора представлені позивачем квитанції про направлення повідомлень на адресу відповідача, оскільки такі докази не містять інформації щодо того, що саме направлялося відповідачу, та який був зміст таких повідомлень. Не доводять обґрунтованості посилань позивача й покази свідка ОСОБА_6, який хоча й підтвердив факт, що він разом зі ОСОБА_2 двічі їздили до відповідача, однак в який населений пункт і коли це було, пояснити не зміг. Не було представлено жодного належного й допустимого доказу пропозиції позивача та відмови відповідача в отриманні основної суми позики 25 грудня 2015 року, коли позивач зустрічався з ОСОБА_3, який отримав від нього 6072,00 грн. та зробив про це відповідний напис в договорі.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що вищевказані посилання позивача залишилися недоведеними, відтак не можуть бути прийняті судом. Натомість в ході розгляду справи судом першої інстанції було взято до уваги, що саме 25 грудня 2015 року ОСОБА_2 було вручено повідомлення ОСОБА_3 про необхідність повернення боргу і надано 30-денний строк для цього. За таких умов повернення коштів мало відбутись не пізніше 24 січня 2016 року. 27 січня 2016 року ОСОБА_3 набув право власності на іпотечне майно, яким було забезпечено виконання зобовязань за вищевказаним договором позики. І лише 29 січня 2016 року позивачем були направлені на адресу ОСОБА_3 кошти в сумі 129756,52 грн. та 5602,66 грн. Таким чином суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що зобовязання про повернення позики в передбачений договором строк не було виконано саме зі сторони ОСОБА_2 Колегія суддів апеляційного суду в повній мірі погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, вважаючи їх обґрунтованими. При цьому в ході апеляційного розгляду позивачем не було спростовано відповідності таких висновків суду.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Р.В. Березовенко

ОСОБА_7