Справа № 570/3613/16-ц
Номер провадження 2/570/228/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Остапчук Л.В.

при секретарі Захарук Г.Л.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача, адвоката ОСОБА_2

представника відповідачки, адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівне

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У зв'язку з тим, що відповідачка, його дочка, попросила його придбати квартиру, так як у самої немає достатніх коштів, та запевнила що у майбутньому буде частинами віддавати йому грошові кошти, які він надасть їй для придбання квартири, він у серпні місяці 2015 року від імені відповідачки особисто здійснив оплату за квартиру у розмірі 120000,00 грн., у вересні 2015 року його дружина, без його відома взяла його кошти в розмірі 100000,00 грн. та передала їх відповідачці, через деякий час він передав відповідачці ще 1000,00 доларів США, що у грошовому еквіваленті становить 25000,00 грн., будучи переконаним, що відповідачка є порядна і чесна людина та обов'язково незабаром поверне гроші, вкладені ним на придбання квартири, проте минув час, а взяті у борг гроші відповідачка так і не повернула, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить, на виконання договору позики, стягнути з відповідачки суму основного боргу в розмірі 245000 грн. та всі судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що хворіє та потребує лікування, коли попросив допомоги у дочки на придбання ліків, та відмовила. Гроші, які позичив донці на купівлю квартири зібрав, коли працював і отримував пенсію, коли долар був по курсу 5,00 гривень, вдалося накопичити 11000,00 доларів. Зазначив, що в нього з донькою була усна домовленість, що вона гроші поверне. Думав по-людські, думав подарує квартиру як буде дочка йти заміж, проте ці гроші їй не дарував. Зазначив, що донька обіцяла на протязі 6 років повернути гроші, відмовилася писати розписку, у зв'язку з чим він звернувся до суду. Гроші особисто відповідачці не давав, сам платив у банк внески за квартиру, але квитанції оформляв від її імені. Перед внесенням першого платежу за квартиру, у нього з дочкою виникла домовленість про позику, яку та зобов'язувалася повернути. Крім того, відмітив, що просив відповідачку 4000,00 грн. на лікування, але вона відмовила, після цього між ними відносини погіршилися. Пропонував дочці примиритися, щоб вона попросила пробачення і все б простив, але вона цього не робить. З огляду на вищевикладене, вимушений звертатися до суду з даним позовом. В судових дебатах просить ті гроші, що давав відповідачці на купівлю квартири, поділити пополам та стягнути з відповідачки 180000,00 гривень, оскільки ці кошти він зібрав, перебуваючи у шлюбі з дружиною.

Представник позивачки, адвокат ОСОБА_2, в судовому засіданні підтримала позов і пояснення позивача. Зазначила, що була домовленість між позивачем та відповідачкою про повернення коштів за 6 років. Був випадок, щоб частково повернути кошти (на лікування), крім того відповідачка не перечить, що отримала кошти. Заявила, що в даному випадку договір позики є укладеним, а отже в наявності є порушення прав позивача, та з огляду на його позицію стягненню підлягає сума 180000,00 гривень, яку і просить стягнути з відповідачки.

Відповідачка ОСОБА_4 подала до суду клопотання про проведення судових засідань без її участі, за участі її представника адвоката ОСОБА_3 Крім того, подала до суду заперечення на позов, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, мотивуючи це тим, що разом з обома батьками розглядали різні варіанти придбання житла і визначились, що оптимальним варіантом стане купівля в ОК "ЖБК "Соборний-2" однокімнатної квартири в житловому комплексі "Шоколад" на вул.Соборній, вартістю 386750 грн. на умовах розстрочення платежу на один рік. Кошти в загальній сумі 145417,00 гривень, які вона отримала особисто від свого батька ОСОБА_1 передавалися їй за відсутності домовленостей про їх повернення та складання розписок, тобто ніякого договору позики між ними щодо цих коштів, як про це стверджує позивач, не укладалося. Про те, що отримані нею кошти у сумі 120417,00 гривень від матері, були передані останній ОСОБА_1 їй не відомо. Ніяких домовленостей ні з ОСОБА_5, ні з ОСОБА_1 щодо їх повернення та складання розписки також не існувало. Крім того, зазначає, що заявлені батьком позовні вимоги до неї щодо повернення коштів через зазначений проміжок часу після цих подій відбулося в результаті погіршення їх особистих взаємовідносин і розцінюється нею як використання ним способу поставити її в особисту від нього залежність, зокрема, фінансову, за відсутності для цього будь-яких правових підстав.

Будучи допитаною за правилами свідка, відповідачка ОСОБА_4 суду показала, що рішення про купівлю їй квартири було їхнє спільне з батьками. Це не була позика, ніякого договору позики з батьком вона не укладала і умови повернути кошти не було. Найбільше підходив варіант купівлі квартири в житловому комплексі "Шоколад", де і вирішили придбати квартиру з розстрочкою платежу частинами. Першу, другу і третю частини вартості квартири допомогли їй сплатити батьки. Необхідно було доплатити 25000,00 гривень, батько сказав щоб вона сплатила самостійно, що вона і зробила. Будь-яких розписок про отримання грошей, як позику, не писала і у них не було домовленості про написання таких розписок. Зазначила, що і не думала, що це була позика, і якби це було так, то б не погоджувалася на позику, так як немає коштів на повернення. Проте після третього платежу, батько став вимагати повернення коштів. До того він не вимагав ні розписки, ні повернення коштів. Звідки мама взяла кошти на другий платіж не знає, так як мама не казала, що гроші передав батько. Крім того, зазначила, що батько грошей на лікування не просив. Ствердила, що батьки дійсно вирішили допомогти їй придбати квартиру, вони всі разом їздили обирати квартиру, батько сам вносив платежі за квартиру, але від її імені. Доводи в запереченнях підтримала. Вважає, що її батьки, як і багато інших батьків в Україні, допомогли своїй дочці придбати квартиру, ця допомога була безоплатною, вона сама також вносила останній платіж із своїх особистих заощаджень. Вона вдячна своїм батькам, але вважає, що не повинна повертати батькові вказану суму грошей, оскільки про це не було домовленості.

Представник відповідачки, адвокат ОСОБА_3, в судовому засіданні позов не визнав. Підтримав позицію відповідачки, викладену у запереченні на позов. Пояснив, що в 2015 році відповідачка захотіла купити квартиру. Звернулася до батька, який погодився допомогти в цьому. Підібрали квартиру вартістю 386750,00 гривень, проплати за яку здійснювали 4 рази, а саме: перший раз, 14 серпня 2015 року в сумі 120417,00 гривень - від батька, другий раз, 16 вересня 2015 року в сумі 120417,00 гривень передала мати, яка сказала, що гроші передав батько, третій раз 15 жовтня 2015 року та четвертий раз 13 липня 2016 року. Зазначив, що відповідачка отримала 145417,00 гривень від батька, ті кошти які передавала мати - не відомого походження. Стосунки з батьком погіршилися, через що він хоче поставити відповідачку у фінансову залежність перед ним. Факт отримання 145000,00 гривень від батька відповідачка визнає, але домовленості про повернення цих коштів не було. З огляду на це позов не визнає та просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що вона перебуває у шлюбі з позивачем з 01 травня 1985 року. Разом з чоловіком і дочкою, вирішили купити для дочки однокімнатну квартиру, та перед тим, як купити квартиру, їздили разом дивилися та обрали квартиру у житловому комплексі "Шоколад", документи оформили на дочку, так як на цей будинок, де вони проживають зараз оформлена дарча на сина. Першу проплату в сумі 120000,00 гривень їздив чоловік з дочкою у банк і оплатив. Другий раз також заплатили 120000,00 гривень і цю суму чоловік дозволив взяти з його заощаджень, що вона і зробила, але зараз чоловік заявляє, що вона їх викрала. Третій внесок 120000,00 гривень чоловік відмовився платити, у зв'язку з чим, вона дала свої 4000,00 доларів США та 1000,00 доларів США попросила у чоловіка, які він зараз вимагає повернути, хоча домовленостей про повернення ніяких не було. Четвертий платіж Іра сплатила за свої кошти. Коли стосунки між чоловіком і дочкою погіршилися, чоловік став вимагати написання розписок, але дочка відмовилася писати розписку, тому чоловік звернувся до суду. Сама ж дочка поїхала в Польщу на роботу. Крім того, відмітила, що чоловік має такий характер, він не заспокоїться ніколи, тому що він така людина, що дасть чи купить для сім'ї, то випомине і потребує повернути назад гроші. Ствердила, що ніякої домовленості про позику не було, мови про те, щоб дочка колись повернула грошу не було, це була їх з чоловіком добра воля допомогти дочці придбати квартиру.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що ОСОБА_4 - відповідачка по справі, разом зі своїм батьком, ОСОБА_1 - позивачем по справі та ОСОБА_5 - своєю матір'ю, розглянувши різні варіанти придбання житла у місті Рівному, прийняли рішення, що оптимальним варіантом стане купівля в ОК "ЖБК "Соборний-2" однокімнатної квартири, розташованої в житловому комплексі "Шоколад" на вул.Соборній вартістю 386750,00 грн. на умовах розстрочення платежу на рік. На виконання цих умов були здійснені від імені ОСОБА_4 на рахунок продавця квартири платежі, а саме:

- 14 серпня 2015 року в сумі 120417,00 гривень за кошти ОСОБА_1,

- 16 вересня 2015 року в сумі 120417,00 гривень за кошти ОСОБА_1,

- 15 жовтня 2015 року в сумі 120416 гривень, з яких 95416,00 гривень - кошти ОСОБА_5 та 25000,00 гривень - кошти ОСОБА_1

- 13 липня 2016 року в сумі 25500,00 гривень за кошти ОСОБА_4

Будь-яких договорів позики між сторонами не укладалося, будь-яких розписок про отримання грошей від батька і зобов'язання їх повернути ОСОБА_4 своєму батькові ОСОБА_1 не надавала. Єдиним доказом того, що батько допомагав ОСОБА_4 купувати квартиру і сам вносив в банк кошти в сумі приблизно 240000 грн. від імені ОСОБА_4 є визнання відповідачкою цього факту.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно п.1 ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що для укладення договору позики необхідно досягнення згоди між сторонами з цього приводу, в тому числі досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо розміру позики, її строку (без зазначення строку), а також щодо обов'язку повернути позичені кошти. Належними доказами, які підтверджують укладення договору позики, згідно вказаних норм, є або договір позики, або розписка.

Позивач ОСОБА_1 не надав доказів укладення з відповідачкою договору позики. Зокрема у справі відсутні як договори позики, так і відповідні розписки, які б давали можливість з'ясувати чи укладався договір позики, а якщо укладався, то які його умови.

Доводи позивача, що факт отримання грошей відповідачкою можуть підтвердити свідки не оспорюються та визнаються самою відповідачкою, проте вона стверджує, що кошти отримані не як позика, а як добровільний вклад її батьків в купівлю квартири для своєї доньки.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення між сторонами договору позики та його умови, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості.

Посилання представника позивача, адвоката ОСОБА_2, на те, що факт отримання грошей відповідачкою від позивача не оспорюється та визнається нею і відповідачка зобов'язувалася повернути кошти протягом 6 років, а отже це фактично є договором позики, судом не приймаються до уваги, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи та положеннях закону, бо дана інформація не містить відомостей про позику, зокрема відомостей, що кошти передаються у якості позики на певний строк (чи без зазначення строку), в якій сумі, а також відсутнє зазначення обов'язку відповідачки повернути кошти.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позов є не обґрунтований, не доведений належними доказами, тобто є безпідставним, а тому до задоволення не підлягає.

В зв'язку з відмовленням у задоволенні позову, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідачки не стягується судовий збір. А оскільки позивач є інвалідом ІІ групи і від сплати судового збору звільнений, то судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.57, 59, 60, 88, 213-215, 223, 294, 295 ЦПК України, ст.ст.218, 509, 526, 610, 611, 638, 640, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - відмовити повністю за безпідставністю позовних вимог.

Судові витрати по справі віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом.

Суддя Остапчук Л.В.