АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2579/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/878/К/17 суддя Літвіненко Н.А.
Категорія - 53 ( І ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

29 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря - Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 07 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворіжгаз», третя особа ТДІзПП у Дніпропетровській області про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворіжгаз» - ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворіжгаз» (надалі ПАТ «Криворіжгаз») про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що працює в ПАТ «Криворіжгаз» протягом 11 років, та відповідач не надав йому щорічні відпустки за періоди роботи 2012-2013 роки у кількості 21 день, 2013-2014 роки у кількості 30 днів, 2014-2015 роки у кількості 26 днів. У 2016 році позивач двічі звертався до відповідача з заявами про надання відпусток, однак відпустки йому надано не було.

Уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у ненаданні невикористаної відпустки за періоди: 2012-2013 роки у кількості 21 день, 2013-2014 роки у кількості 30 днів, 2014-2015 роки у кількості 26 днів з 10.05.2016; виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за вищевказані періоди; стягнути з відповідача компенсацію за нанесену моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 07 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Судом не було враховано неодноразове порушення його трудових прав та ненадання йому відпустки. При цьому, зазначає, що судом не враховано норми ст. 80 КЗпП України та ст. 11 Закону України «Про відпустки», згідно яких забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд. Позивач вважає, що має право на використання щорічних відпусток, а ненадання йому відпусток порушує його трудові права та завдає моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідача ПАТ «Криворіжгаз» - ОСОБА_5, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 протягом більш ніж 11 років працює на ПАТ «Криворіжгаз», а з 26.05.2014 року переведений на посаду начальника виробничо-експлуатаційної служби №1 (а.с. 53).

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до роботодавця (ПАТ «Криворіжгаз») із заявами про надання невикористаної відпустки за минулі роки у період з 10.05.2016 року по 01.07.2016 року та з 04.07.2016 року по 29.07.2016 року (а.с. 3-9).

У періоди з 10.03.2016 року по 18.03.2016 року, з 21.03.2016 року по 01.04.2016 року, з 04.04.2016 року по 22.04.2016 року, з 25.04.2016 року по 06.05.2016 року, з 10.05.2016 року по 13.05.2016 року, з 16.05.2016 року по 14.06.2016 року, з 15.06.2016 року по 02.07.2016 року ОСОБА_2 перебував на лікарняних (а.с. 88-91).

15.06.2016 року ОСОБА_2 звернувся до роботодавця із заявою про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та з 04.07.2016 року перебуває у такій відпустці (а.с. 54-55).

Спір виник з приводу незаконності дій роботодавця щодо ненадання ОСОБА_2 у 2016 році частин невикористаних відпусток за наступні періоди: за 2012-2013 роки тривалістю 21 день, 2013-2014 роки тривалістю 30 днів, 2014-2015 роки тривалістю 26 днів з 10.05.2016 року та щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за ці періоди.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання дій ПАТ «Криворіжгаз» незаконними та зобовязання відповідача виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення, суд першої інстанції виходив з недоведеності цих позовних вимог та відсутності в діях ПАТ «Криворіжгаз» порушень чинного трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно вимогам ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Державні гарантії права на відпустки, умови, порядок та тривалість їх надання працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоровя, а також задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлюються Законом України «Про відпустки» та Кодексом законів про працю України.

Згідно ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями, незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Черговість надання щорічних відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 КЗпП України та ч. 1 ст. 11 Закону України "Про відпустки" щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі: 1)тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; 2)виконання працівником державних або громадських обов'язків, якщо згідно з законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати; 3)настання строку відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами; 4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв'язку з навчанням.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до роботодавця із заявою про надання частини невикористаної відпустки за період 2012-2015 роки та просив надати відпустку починаючи з 10 травня 2016 року (а.с. 5), однак роботодавець був позбавлений можливості надати позивачу таку відпустку у звязку з його перебуванням на лікарняних у період з 10.03.2016 року по 02.07.2016 року, адже у разі тимчасової непрацездатності працівника роботодавець зобовязаний перенести відпустку на інший період.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 з 04.07.2016 року, за його особистою заявою, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку та надання одночасно кількох видів відпусток не передбачено ні нормами КЗпП України, ні нормами Закону України «Про відпустки», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності у діях ПАТ «Криворіжгаз» порушення трудових прав працівника ОСОБА_2 та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Не може погодитись колегія суддів з доводами ОСОБА_2 щодо наявності у нього права на стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Як вбачається з Колективного договору ПАТ «Криворіжгаз» на 2014-2019 роки, прийнятого на конференції трудового колективу протоколом №2 від 24.12.2013 року, матеріальна допомога на оздоровлення до щорічної відпустки у разі її тривалості не менше 14 календарних днів надається в розмірі від 1/4 до 1 місячного посадового окладу працівника на дату подання письмової заяви на матеріальну допомогу один раз на рік, не накопичується та не підсумовується. При цьому, адміністрація може конкретизувати умови такої матеріальної допомоги.

Зважаючи на те, що матеріальна допомога надається лише до щорічної відпустки та за наявності відповідної заяви працівника один раз на рік, не накопичується та не підсумовується, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 безпідставно ставить питання про зобовязання роботодавця виплатити матеріальну допомогу за минулі роки.

Крім того, з 2012 року на ПАТ «Криворіжгаз» не виплачується матеріальна допомога на оздоровлення до щорічної відпустки працівникам у звязку з відсутністю фінансової можливості підприємства, що не суперечить умовам Колективного договору.

Вимоги про стягнення моральної шкоди в звязку з порушенням трудових прав є похідними від вищевказаних позовних вимог, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у їх задоволенні з наступних підстав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Оскільки, позивачем не доведено порушення роботодавцем ПАТ «Криворіжгаз» його трудових прав, які є предметом даного позову, відсутні правові підстави для компенсації моральної шкоди.

Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені та не обґрунтовані, а тому підлягають відхиленню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, яке зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 -відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 07 лютого 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: