Справа № 454/1006/17 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/783/5202/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «ОСОБА_2В.»на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 липня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Фермерське господарство «ОСОБА_2В.» звернулось з позовом до Львівської місцевої прокуратури №2 та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 1 000 000.00 грн.

Оскаржуваним рішенням у позові Фермерського господарства «ОСОБА_2В.» до Львівської місцевої прокуратури №2 та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило Фермерське господарство «ОСОБА_2В.», вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції порушено його права, передбачені ст.ст. 8, 22, 40, 55, 56, 124, 150 Конституції України, ч. 2 ст. 59, ст. ст. 16, 60, 61, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 22, 23, 1166, 1176 ЦК України та ст.ст. 55, 56, 214, 303 КПК України. Також вважає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суддя Сокальського районного суду Львівської області зобов»язаний був вказати докази того, що шкоду фермерському господарству завдано не з вини відповідача та права позивача не було порушено, але таких доказів взагалі не вказано. Також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки Львівська місцева прокуратура № 2, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 56 КПК України, зобовязана була зареєструвати його заяву про вчинене кримінальне правопорушення та визнати фермерське господарство потерпілою стороною.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім цього, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, ФГ «Бурка» звернулося з позовом до Львівської місцевої прокуратури №2, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення 1000000.00 грн. моральної шкоди.

ФГ «Бурка» позовні вимоги обґрунтовує безпідставною та необґрунтованою, на його думку, відмовою Львівської місцевої прокуратури №2 в реєстрації в ЄРДР заяви ФГ про вчинення кримінального правопорушення та відкриття кримінального провадження щодо судді Галицького районного суду м. Львова, суддів Апеляційного суду Львівської області та суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, які, як вважає позивач, порушили права, гарантовані Конституцією України, позбавивши доступу до правосуддя, постановивши незаконні ухвали по справі №461/2901/1-ц та відмовивши у визнанні ФГ «Бурка» потерпілим. Вважає безпідставними роз»яснення Львівської місцевої прокуратури №2 з посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади», що виключне право перевірки законності судових рішень, діяльності суддів щодо розгляду та вирішення справ поза передбаченим процесуальним законом порядку у справі не дозволяється, про відсутність у зверненні ФГ обставин, які б свідчили про вчинення кримінального правопорушення, про наявність підстав для внесення відомостей до ЄРДР, роз»ясненням ФГ права на оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення, до слідчого судді в порядку ст. 303 КПК України. Такими діями, на думку позивача, порушені конституційні права, гарантовані ст. 40 Конституції України, а також вважає, що такими діями працівників Львівської місцевої прокуратури №2, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 1000000.00 грн., яку просить стягнути з відповідачів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог фермерського господарства «ОСОБА_2В.», суд першої інстанції виходив з того, що позивач, обгрунтовуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, не довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, не надав суду судового рішення про визнання незаконними дій посадових осіб прокуратури при розгляді його заяви і звернення та заподіяння йому моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов до висновку про те, щоФГ «Бурка» мало можливість у визначеному законом порядку захистити порушені, на його думку, права, оскільки згідно зі ст. 303 КПК України можуть бути оскаржені до слідчого судді дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які полягають у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, передбачено, що вимога про стягнення моральної шкоди, що спричинена приниженням ділової репутації юридичної особи підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з роз»ясненнями п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вищенаведеної Постанови передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зважаючи на наведене при вирішенні даного спору про стягнення моральної шкоди слід встановити: факт заподіяння позивачу шкоди, суть якої повинна полягати у приниженні ділової репутації позивача; протиправність діяння відповідача (відповідачів); наявність причинного зв'язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача (відповідачів).

При цьому кожна із вказаних обставин з врахуванням положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

У відповідності до ст. 94 ЦК України юридична особа має особисте немайнове право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та на інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Цією ж статтею передбачено, що особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Загальними підставами цивільно правової відповідальності, які підлягають обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, є: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обгрунтовуючи позовні вимоги безпідставною та необґрунтованою, на його думку, відмовою Львівської місцевої прокуратури №2 в реєстрації в ЄРДР заяви ФГ про вчинення кримінального правопорушення та відкриття кримінального провадження щодо судді Галицького районного суду м. Львова, суддів Апеляційного суду Львівської області та суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, які, як вважає позивач, порушили права, гарантовані Конституцією України, позбавивши доступу до правосуддя, постановивши незаконні ухвали по справі №461/2901/1-ц та відмовивши у визнанні ФГ «Бурка» потерпілим, а також безпідставними роз»ясненнями Львівської місцевої прокуратури №2 з посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади», що виключне право перевірки законності судових рішень, діяльності суддів щодо розгляду та вирішення справ поза передбаченим процесуальним законом порядку у справі не дозволяється, про відсутність у зверненні ФГ обставин, які б свідчили про вчинення кримінального правопорушення, про наявність підстав для внесення відомостей до ЄРДР, а також роз»ясненням ФГ права на оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення, до слідчого судді в порядку ст. 303 КПК України, що, на думку позивача, порушує його конституційні права, гарантовані ст. 40 Конституції України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов до висновку про те, щоФГ «Бурка» мало можливість у визначеному законом порядку захистити порушені, на його думку, права, оскільки згідно зі ст. 303 КПК України можуть бути оскаржені до слідчого судді дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які полягають у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

В свою чергу, згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законодавством України.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої (ніж передбачено в ч.ч. 1-5 цієї норми) незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. За правилами ч. 6 зазначеної статті відшкодовується на загальних підставах шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, тобто за незаконні дії або бездіяльність цих органів, які не включені до переліку незаконних рішень, дій чи бездіяльності ч 1 ст. 1176 ЦК України.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Як встановлено в ході розгляду справи, підставою звернення до суду із даним позовом позивачем зазначено, на його думку, незаконні дії посадових осіб Львівської місцевої прокуратури №2 про розгляді його заяви від 04.01.2017р. та звернення від 07.02.2017р., в той час із змісту позову встановлено, що дані дії стосуються невнесення до ЄРДР заяви позивача про кримінальне правопорушення та ряду інших процесуальних дій, що безпосередньо регулюється КПК України, стаття 303 якого передбачає право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно посилався на те, що позивачем, всупереч вимогам ст.. 10, 60 ЦПК України, не надано доказу чи процесуального рішення про визнання незаконними дій посадових осіб прокуратури при розгляді його заяви і звернення та заподіяння йому цим моральної шкоди.

Доводи апелянта про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не перевірив законності рішення, посилання на те, що в позовній заяві є вимога не тільки про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями суб»єкта владних повноважень, а й вимога про оскарження дій прокуратури Львівської області, не взяв до уваги, що ст. 303 КПК України передбачає право оскарження дій під час досудового розслідування, але не передбачає право на оскарженні дій прокуратури при розгляді клопотання про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами і відшкодування шкоди, завданої в результаті незаконних дій, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки розгляд питання про законність прийнятих органами прокуратури у порядку кримінального процесуального законодавства рішень та розгляд поданих позивачем заяв та клопотань з цих же питань, підлягає вирішенню відповідно до ст.ст. 303, 304 КПК України (а станом на 2009 рік в порядку ст.ст.234- 236 КПК України в редакції 1960 року) судом загальної юрисдикції в порядку кримінального, а не цивільного судочинства.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі, про те, що в ЦПК України відсутні норми, які зобов»язують його оскаржувати дії прокуратури в порядку КПК України, а вже потім звертатися з цивільним позовом, є безпідставними та спростовуються нормами ЦПК України та КПК України.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження передбачених ЦК України підстав цивільно правової відповідальності, які підлягають з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, а саме, не надано доказів на підтвердження факту заподіяння шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв'язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні, не обґрунтовано розміру моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних та обгрунтованих висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Фермерського господарства «ОСОБА_2В.» - відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_3