У х в а л а

іменем україни

05 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 29 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», банк) звернулося до суду з позовом, який уточнило в ході розгляду справи, та остаточно просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість по додатковій угоді №BL525/BL525-KL+ від 30 листопада 2007 року до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL525 від 30 листопада 2007 року в загальній сумі 3 184 467 грн 76 коп.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 30 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № ВL525, згідно з яким умови і порядок надання, сума, строк і порядок виконання зобов'язань, розмір і порядок плати за кредитні послуги стосовно кожної кредитної послуги оформлюється додатковою угодою до цього договору у формі окремої індивідуальної угоди.

Банк зазначав, що 30 листопада 2007 року між ним та відповідачем було укладено додаткову угоду №BL525/BL525-KL+, відповідно до якої банк зобов'язався встановити ліміт позичальнику за кредитною лінією в сумі 185 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кошти та здійснити сплату за користування кредитною лінією в порядку та на умовах додаткової угоди.

Цього ж дня, 30 листопада 2007 року, на забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. за реєстровим номером 4181.

Крім того, зобов'язання позичальника за цим договором та індивідуальними угодами, згідно п. 2.2. Генерального договору про надання кредитних послуг, забезпечується також всім належним позичальнику майном та коштами, на які може бути звернуто стягнення в порядку, установленому законодавством України.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, внаслідок чого станом на 14 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 398 407,08 доларів США, що згідно офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становило 3 184 467 грн 76 коп., з яких: 1 411 820 грн 30 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 747 938 грн 79 коп. - відсотки та 1 024 708 грн 67 коп. - пеня, банк просив задовольнити позов, стягнувши достроково борг за кредитним зобов'язанням.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2013 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість по непогашеному кредиту на загальну суму 2 176 174 грн 87 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 29 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанції, оцінивши судові почеркознавчу та економічну експертизи у сукупності з іншими доказами, виходили із доведеності позивачем отримання кредитних коштів ОСОБА_3 та враховуючи неналежне виконання нею своїх зобов'язань з їх повернення, дійшли висновку, що у банку виникло право вимагати дострокового повернення кредиту, оскільки наявна заборгованість, яка підлягала стягненню з останньої в межах строку позовної давності.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № ВL525 та додаткову угоду № BL525/BL525-KL+, відповідно до яких банк зобов'язався встановити ліміт позичальнику за кредитною лінією в сумі 185 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кошти та сплатити плату за користування кредитною лінією в порядку та на умовах додаткової угоди (а. с. 7-12, т. 1).

На забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за вказаним договором, цього ж дня між сторонами було укладенонотаріально посвідчений договір іпотеки нежитлових приміщень цокольного поверху, загальною площею 87,1 кв. м, по АДРЕСА_1, належних ОСОБА_3 на праві власності, заставна вартість яких становила 1 249 319 грн (а. с. 13-14, т. 1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги банк посилався на те, що відповідно до п. 6.1 Генерального договору у нього виникло право вимоги дострокового повернення кредиту у зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 14 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 398 407,08 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 14 червня 2013 року складало 3 184 467 грн 76 коп., з яких 1 411 820 грн 30 коп. - прострочена заборгованість по сумі кредиту; 747 938 грн 79 коп. - відсотки та 1 024 708 грн 67 коп. - пеня (а. с. 197-198, т. 2).

Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача посилався на те, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу здійснювала розрахунки за кредитом та не мала заборгованості зі сплати відсотків (а. с. 58, т. 1).

Разом з тим, в подальшому відповідачка заперечила підписання додаткової угоди № BL525/BL525-KL+ від 30 листопада 2007 року та посилалася на відсутність доказів видачі банком кредиту і відсутність відображення операцій з видачі кредиту в бухгалтерському обліку.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 1-309 від 23 листопада 2012 року, проведеної експертом науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області на підставі ухвали суду першої інстанції від 20 липня 2012 року, підписи в графах «підпис отримувача» в заявах на видачу готівки, «підпис та ПІБ позичальника» в заявах на видачу траншу та «підпис платника» в заявах на переказ готівки у вказані експертом періоди (2008-2010 роки) були виконані ОСОБА_3, окрім підписів в графі «підпис платника» в заяві на переказ готівки від 10 серпня тв 08 жовтня 2010 року; в графі «підпис та ПІБ позичальника» в заяві на видачу траншу від 30 січня, 18 червня, 04 червня та 12 лютого 2008 року, виконані не ОСОБА_3, а іншою особою (а. с. 118-125, т. 2).

Крім того, відповідно до висновку судово-економічної експертизи Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 30 жовтня 2015 року № 8005, за результатами проведеного дослідження на підставі ухвали апеляційного суду від 13 жовтня 2014 року, в об'ємі наданих документів, документально підтверджується видача кредитних коштів (траншу) згідно кредитного договору № ВL525 від 30 листопада 2007 року та додатковою угодою № BL525/BL525-KL+ від 30 листопада 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_3 на загальну суму 176 465,00 доларів США.

Також у висновку зазначено, що здійснення ОСОБА_3 за період з 04 лютого 2008 року по 05 січня 2011 року операцій щодо погашення кредитної лінії та поповнення рахунку шляхом внесення через касу банку та перерахування на позичковий рахунок № НОМЕР_1 грошових коштів (долар США) документально підтверджується первинними документами (копії заяви на переказ готівки у період з 04 лютого 2008 року по 05 січня 2011 року та платіжне доручення в іноземній валюті №1 від 28 серпня 2009 року (копія) в сумі - 36 203,00, в тому числі за період з 07 березня 2008 року по 05 січня 2011 року, в сумі - 36 196,00 доларів США.

Здійснення ОСОБА_3 операцій щодо погашення кредитної лінії та поповнення рахунку шляхом внесення через касу банку та перерахування на позичковий рахунок № НОМЕР_1 грошових коштів (долар США) згідно заяв на переказ готівки (копії) за період з 04 лютого 2008 року по 05 січня 2011 року платіжного доручення в іноземній валюті № 1 від 28 серпня 2009 року, з урахуванням висновку експерта від 23 листопада 2012 року № 1-309, підтверджується в сумі 35 403,00 (36 203,00 - 800,00), в тому числі за період з 07 березня 2008 року по 05 січня 2011 року в сумі - 35 396,00 доларів США (а. с. 87-94, т. 3).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

За викладених обставин судами попередніх інстанції вмотивовано відхилено доводи відповідача про неотримання коштів, оскільки для отримання коштів за кредитною лінією, необхідно оформити одночасно та підписати одержувачем заяву на видачу траншу, меморіальний ордер та заяву на видачу готівки, проте у висновку судово-почеркознавчої експертизи № 1-309 від 23 листопада 2012 року не встановлено одночасне підписання усіх трьох документів не відповідачкою, а іншою особою, а навпаки розбіжності щодо підписання вказаних документів встановлено лише в кількох випадках та не у всіх трьох одночасно.

Крім того апеляційним судом вмотивовано оцінена судово-економічна експертиза від 30 жовтня 2015 року № 8005, якою підтверджено отримання ОСОБА_3 траншів на загальну суму 176 465,00 доларів США.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про доведеність позивачем надання відповідачці кредитних коштів та неналежне виконання нею своїх зобов'язань з їх повернення, у зв'язку із чим суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з неї простроченої заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 411 820 грн 30 коп., відсотків у розмірі 747 938 грн 79 коп., а також враховуючи вимоги ст. 258 ЦК України, пеню в межах спеціальної річної позовної давності у розмірі 16 415 грн 78 коп.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 29 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович