У х в а л а

іменем україни

18 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Творча майстерня «Вісак», товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак», Державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_6, відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Оболонського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про стягнення коштів, визнання недійсними договорів дарування корпоративних прав, скасування державної реєстрації змін до установчих документів, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою ОСОБА_7, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Творча майстерня «Вісак» (далі - ТОВ «Творча майстерня «Вісак»), товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак» (далі - ТОВ «Вісак»), Державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України, у якому просив:

- стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти за неналежне виконання умов договору про надання послуг у сумі 2 000 грн;

- визнати недійсним з моменту укладення договір дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 70 % корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Творча майстерня «Вісак»;

- скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів (статуту) ТОВ «Творча майстерня «Вісак»;

- визнати право власності за ОСОБА_3 на 100 % статутного капіталу ТОВ «Творча майстерня «Вісак»;

- визнати недійсним з моменту укладення договір дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 70 % корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Вісак»;

- скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів (статуту) ТОВ «Вісак»;

- визнати право власності ОСОБА_3 на 100 % статутного капіталу ТОВ «Вісак»;

- зобов'язати Державну реєстраційну службу України, Міністерство юстиції України, відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Оболонського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві відновити в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців записи щодо ТОВ «Творча майстерня «Вісак» і ТОВ «Вісак» станом на 15 грудня 2010 року.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він у 1990-х роках започаткував власний бізнес, головним чином в сфері нерухомості, в цілях чого ним було засновано ряд підприємств, проте у 2010 році до нього почали надходити вимоги про відступлення частки в бізнесі, що супроводжувалися погрозами кримінального переслідування з метою позбавлення волі.

Як зазначав позивач, на підтвердження реалізації таких погроз постановою Прокуратури Оболонського району м. Києва від 15 вересня 2010 року було порушено кримінальну справу № 55-3532 за фактом шахрайського заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, з метою створення для нього тяжких негативних обставин, які примусили б його відчужити його майно або створили умови для захоплення такого майна третіми особами поза його волею.

Позивач також вказував, що в цілях пошуку способів збереження свого майна, зокрема створених ним підприємств, звернувся до відповідача ОСОБА_4 за юридичною консультацією щодо найкращого та найоптимальнішого способу захисту майна від можливої втрати внаслідок дії тяжких обставин.

За рекомендацією відповідача ОСОБА_4, під впливом тяжких обставин та на невигідних умовах ним було укладено договори дарування корпоративних прав ТОВ «Вісак» і ТОВ «Творча майстерня «Вісак» у розмірі, що дозволяв здійснювати одноосібний контроль над підприємствами, на користь неповнолітньої дочки - відповідача ОСОБА_5

Посилаючись на те, що укладення таких договорів за неналежною рекомендацією відповідача ОСОБА_4 призвело до того, що він фактично безоплатно та безповоротно втратив належне йому майно у вигляді корпоративних прав у зазначених підприємствах, а також вважаючи укладені договори дарування корпоративних прав недійсними, оскільки вони були укладені під впливом тяжких обставин, пов'язаних із кримінальним переслідуванням, загрозою втрати та конфіскації майна, ОСОБА_3 просив задовольнити позов.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 в частині заявленої позовної вимоги про зобов'язання Державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України, відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Оболонського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві відновити в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців записи щодо ТОВ «Творча майстерня «Вісак», ТОВ «Вісак» станом на 15 грудня 2010 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О., зареєстрований в реєстрі за № 4997, про дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 70 % корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Творча майстерня «Вісак» вартістю 13 090 000 грн.

Скасовано державну реєстрацію змін до установчих документів (статуту) ТОВ «Творча майстерня «Вісак», яка проведена державним реєстратором Оболонської районної в місті Києві реєстраційної служби СергієнкоІ.І. 17 грудня 2010 року за № 8023519.

Визнано право власності ОСОБА_3 на 100 % статутного капіталу ТОВ «Творча майстерня «Вісак».

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О., зареєстрований в реєстрі за № 4999, про дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 70 % корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Вісак» вартістю 12 099 680 грн.

Скасовано державну реєстрацію змін до установчих документів (статуту) ТОВ «Вісак», яка проведена державним реєстратором Оболонської районної в місті Києві реєстраційної служби СергієнкоІ.І. 17 грудня 2010 року за № 3023515.

Визнано право власності ОСОБА_3 на 100 % статутного капіталу ТОВ «Вісак».

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року заяву ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_10 про відмову від касаційної скарги на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року задоволено, касаційне провадження за його касаційною скаргою закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_5, від імені якої на підставі довіреності діяли ОСОБА_11 та ОСОБА_12, відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року залишено без змін.

У травні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_13 звернувся до суду касаційної інстанції із заявою про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року, якою було задоволено заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 про відмову від касаційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року заяву ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_13, про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року про задоволення заяви ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_10 про відмову від касаційної скарги на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року та закриття касаційного провадження за його касаційною скаргою скасовано.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обставини ініціювання та наступного порушення кримінальної справи стосовно позивача ОСОБА_3 були для нього проявом тяжких обставин, під впливом яких на вкрай невигідних умовах ним було відчужено повністю безоплатно частину корпоративних прав підприємств, де він був єдиним засновником із часу їх створення. Також судом прийнято до уваги реальність загрози втрати майна позивача в момент оцінки ним обставин, які він розцінював як тяжкі і які склалися у зв'язку з ініціюванням кримінальних справ, що підтверджується фактами наступного арешту майна позивача в межах кримінальних справ, що, у свою чергу, очікувано для позивача на той час могло підлягати конфіскації або вибуттю з його володіння іншим шляхом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з недоведеності позовних вимог належними та допустимими доказами.

Згідно зі статтями 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 рекомендував позивачеві укласти договори дарування корпоративних прав у розмірі, що дозволятиме здійснювати безумовний контроль над діяльністю підприємства, на користь інших осіб, зокрема родичів позивача.

15 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та неповнолітньою ОСОБА_5, яка діяла за згодою батьків та в присутності своє матері - третьої особи ОСОБА_6, було укладено договір дарування корпоративних прав ТОВ «Творча майстерня «Вісак», згідно з яким дарувальник безоплатно передав у власність обдаровуваної, а обдаровувана прийняла у власність 70 % належних корпоративних прав, як засновника товариства. Дарунок сторонами оцінено у 13 090 000,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О., зареєстрований в реєстрі за № 4997.

Також 15 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та неповнолітньою ОСОБА_5, яка діяла за згодою батьків та в присутності своє матері - третьої особи ОСОБА_6, було укладено договір дарування корпоративних прав ТОВ «Вісак», згідно з яким дарувальник безоплатно передав у власність обдаровуваної, а обдаровувана прийняла у власність 70 % належних корпоративних прав, як засновника товариства. Дарунок сторонами оцінено у 12 099 680,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О., зареєстрований в реєстрі за № 4999.

Судами встановлено та не заперечувалося сторонами, що на момент укладення спірних договорів позивач був одноосібним засновником підприємств і володів 100 % частки в статутному капіталі кожного з них.

Також судом першої інстанції установлено, що 26 червня 2010 року директором ТОВ «Віта Верітас» ОСОБА_14 було подано повідомлення про злочин до прокуратури Оболонського району м. Києва стосовно злочинних дій службових осіб ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» щодо заволодіння майном шляхом обману.

15 вересня 2010 року прокурором Оболонського району м. Києва старшим радником юстиції ОСОБА_15 прийнято постанову про порушення кримінальної справи за фактом шахрайського заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, кримінальній справі присвоєно реєстраційний номер № 55-3532.

Матеріалами справи підтверджується, що досудове слідство здійснювалось, у тому числі, і стосовно позивача ОСОБА_3, як голови правління та акціонера ПрАТ «Трест Київміськбуд-1», а також інших посадових осіб вказаного підприємства, а в травні 2011 року було накладено арешт на майно ОСОБА_3, а саме: належні йому акції підприємств, нерухоме майно позивача, та на майно відповідачів - ТОВ «Творча майстерня «Вісак», ТОВ «Вісак».

Як вбачається з копії ухвали про припинення кримінальної справи, постановленої прокурором Прокуратури сектору Буюкань, мун. Кишинів, юридичного радника 1 ранку Ігора Демчучина від 28 квітня 2015 року, в межах зазначеної кримінальної справи 16 травня 2011 року позивач був заочно притягнутий в якості обвинуваченого Оболонським районним судом м. Києва.

31 травня 2011 року на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва стосовного ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід - арешт, оголошено в міжнародний розшук.

З матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2014 року органом з кримінального переслідування України було надано клопотання компетентним органам Республіки Молдова щодо передачі кримінальної справи стосовно ОСОБА_3

29 квітня 2015 року ухвалою про припинення кримінальної справи, постановленою прокурором Прокуратури сектору Буюкань, мун. Кишинів, юридичного радника 1 ранку Ігора Демчучина, в межах кримінальної справи № ОСОБА_3 звільнено від кримінального розслідування, оскільки в його діях відсутні ознаки злочину, кримінальну справу № припинено та скасовано запобіжний захід - арешт, який було застосовано відносно нього на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2011 року, а також знято арешт, які було накладено на все майно в ході кримінального переслідування (а. с. 22-43, т. 1).

Таким чином, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з фактом прийняття вказаної ухвали Прокуратури сектору Буюкань, мун. Кишинів від 29 квітня 2015 року, ним пов'язується припинення впливу тяжких обставин.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-232цс15 та від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права на підставі положень ст. 360-7 ЦПК України.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи договору дарування зокрема.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права на підставі положень ст. 360-7 ЦПК України.

Таким чином, за змістом ст. 233 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» тяжкою обставиною слід вважати особистий стан фізичної особи, членів її сім'ї чи родичів як крайня необхідність, тяжка хвороба, смерть годувальника, загроза втрати житла тощо, який примусив укласти правочин на вкрай невигідних для неї умовах, або обставину, для усунення чи зменшення розміру якої необхідно укласти правочин на вкрай невигідних умовах. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку із вчиненням цього правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК Українинедійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За приписами ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику в справах про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, означених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За таких обставин, враховуючи факти численних арештів особистого майна позивача, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав вважати, що вищезазначені обставини ініціювання та наступного порушення кримінальної справи стосовно позивача, яка була припинена у квітні 2015 року, а позивача звільнено від кримінальної відповідальності за відсутністю в його діях ознак злочину, були проявом тяжких обставин для нього, під впливом яких ним на вкрай невигідних умовах було відчужено безоплатно частину корпоративних прав.

Також судом враховано, що відчуження корпоративних прав здійснювалось в обсязі, достатньому для отримання контролю над управлінням підприємствами, а також для забезпечення можливості одноосібного прийняття рішень на органи управління підприємствами, і за спірними договорами дарування було здійснено безоплатне відчуження корпоративних прав номінальною вартістю понад 25 млн грн на користь неповнолітньої особи, тоді як предметом діяльності підприємств протягом тривалого часу їх існування були діяльність у сфері нерухомості, що потребувало значного досвіду та навиків у цій сфері.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними з моменту укладення договорів дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року про дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 70 % корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Творча майстерня «Вісак» та 70 % корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Вісак», а також пов'язаних вимог про визнання права власності позивача на 100 % статутного капіталу товариств та скасування державної реєстрації змін до установчих документів, проведених на підставі реалізації недійсних договорів дарування корпоративних прав.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, суд правильно виходив з того, що позивачем не доведено неналежності наданих послуг відповідачем, а також наявності будь-яких правових підстав для повернення грошових коштів, сплачених в якості винагороди за надану консультацію.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, при дослідженні доказів у справі, які були досліджені місцевим судом з додержанням норм матеріального і процесуального права, вдався до їх переоцінки, дійшовши помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку з недоведеністю.

Колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасоване апеляційним судом помилково.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 348 ЦПК України підлягає скасуванню й ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року, якою відхилено касаційну скаргу ОСОБА_5, від імені якої на підставі довіреності діяли ОСОБА_11 та ОСОБА_12, і залишено без змін рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року.

Враховуючи, що ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року скасовані із залишенням в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року, суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відхилення касаційної скарги ОСОБА_5 у зв'язку з відсутністю предмета оскарження, оскільки остання по суті погодилась з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 та просила лише змінити рішення апеляційного суду щодо встановлених ним обставин, виключивши з його мотивувальної частини висновки про те, що: 1) звернення в листопаді 2010 року позивача ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_4 за наданням юридичних послуг щодо найкращого та найоптимальнішого способу захисту майна від можливої втрати внаслідок дії тяжких обставин, та надання позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 пояснень про те, що ОСОБА_4 рекомендував укласти договори дарування корпоративних прав в розмірі, що дозволятиме здійснювати безумовний контроль над діяльністю підприємства, на користь інших осіб, зокрема родичів позивача; 2) реєстрації договору посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О. в реєстрі за № 4999; 3) не набуття за обома оспореними правочинами стороною нічого, оскільки вони є безвідплатними.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року скасувати, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 рокузалишити в силі.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року, якою залишено без змін рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року, скасувати.

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представниками ОСОБА_11 та ОСОБА_12, відхилити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович