11 жовтня 2017 року Дзержинський міський суд Донецькій області у складі: судді Скиба М.М., за участю секретаря Панаслюк Є.В., розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Торецька Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд/в'їзд на територію проведення антитерористичної операції, тимчасово окуповану територію - АР Крим, також до ближнього та дальнього зарубіжжя неповнолітнім дітям без згоди батька,
ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила наступне.
З відповідачем вона перебуває у шлюбі. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей - донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. З січня 2016 року вона з відповідачем проживають окремо. Діти знаходяться з нею.
У зв'язку зі складною ситуацією в державі та проведення на території Донецької області та безпосередньо у м. Донецьку антитерористичної операції, з метою збереження свого життя та життя дітей, вона разом з дітьми була змушена виїхати проживати до м. Торецьк, де була взята на облік як внутрішньо переміщена особа та фактично проживає за адресою : АДРЕСА_1
На даний час у неї виникла необхідність систематично виїжджати у зону АТО, де знаходиться її майно та проживають родичі та періодично виїжджати за кордон з метою відпочинку.
Під час останньої бесіди 25.12.2016 року за телефоном з відповідачем, він відмовлявся надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон, бо немає на це час та гроші. Оскільки зараз відсутні відомості щодо місцеперебування батька дітей, вона не може отримати від нього згоду на виїзд дітей за кордон, тому у неї виникла необхідність отримати цей дозвіл в судовому порядку.
ОСОБА_1 просить надати дітям тимчасовий дозвіл на виїзд/в'їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територію проведення антитерористичної операції), тимчасово окуповану територію України - АР Крим, а також за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя у супроводі матері, або уповноваженої нею особи, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2, строком на три роки; та дозвіл їй, або уповноваженій нею особі на виготовлення проїзних документів строком на шість місяців.
В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягав, конкретизував вимоги щодо напрямку поїздок - просив надати тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон до Російської Федерації, Туреччини, тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим строком на 3 роки.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належно, про причини неявки суд не інформував. Справа розглядається заочно на підставі ст.ст. 224-225 ЦПК України.
Представник служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м. Торецьк надала суду заяву з проханням справу розглянути без її участі, проти позову не заперечує.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 22.03.2008 року. (а.с. 10).
Під час шлюбу у сторін народилися діти - донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 11-12).
Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15.08.2016 року, ОСОБА_1 разом з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично проживають за адресою : АДРЕСА_1. (а.с. 13).
Позивач зазначила, що відповідач ОСОБА_2 проживає окремо, його останнє відоме місце проживання, розташоване за адресою: АДРЕСА_2
Між сторонами по справі виник спір з приводу відмови відповідача надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за межі України.
У зв'язку з цим суд зазначає.
Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.
Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.
Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою.
У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, який у статті 4 передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до п.п.1,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Аналіз зазначених положень зобов'язує суд при вирішенні питання про надання дозволу на виїзд дитини без згоди одного з батьків з'ясувати державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строк та мету виїзду.
В той же час, суд приходить до висновку, що діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст.155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися, на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою.
Як встановлено судом позивач з метою виконання обов'язку щодо виховання дітей, забезпечення, піклування про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, бажає забезпечити дітей відповідним відпочинком, оздоровленням, що пов'язано з виїздом за межі України, а саме до Російської Федерації, Туреччини, тимчасово окупованої території України - АР Крим,.
Таким чином, тимчасовий виїзд дітей з матір'ю за межі України не суперечить інтересам дітей і не порушує прав відповідача, як їх батька.
Задовольняючи вимоги позивача в цій частині, суд насамперед виходить з інтересів неповнолітніх дітей сторін та вважає, що поїздка за кордон, а саме до Російської Федерації, Туреччини, тимчасово окупованої території України - АР Крим на відпочинок позитивно вплине на дітей, зможе покращити їх фізичний та духовний розвиток, призведе до покращення стану здоров'я дітей, при цьому суд вважає за необхідне встановити строк надання такого дозволу - один рік.
Що стосується вимог позивача щодо надання дозволу на виїзд/в'їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територію проведення антитерористичної операції), суд зазначає наступне.
Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» розпочато антитерористичну операцію.
Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено, що антитерористична операція проводиться, зокрема, на території Донецької області з 07 квітня 2014 року.
Згідно статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року) антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.
Відповідно до статті 1 Закону України від 2.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганській областей не прийнято.
Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до статті 1 Закону України від 2.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 2.12.2015 року, до цього переліку включено в тому числі місто Донецьк.
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 7.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (в редакції розпорядження від 2.12.2015 року № 1276-р) місто Донецьк Донецької області належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
З матеріалів справи встановлено, що постійним зареєстрованим місцем проживання позивача та її неповнолітніх дітей є АДРЕСА_1.
З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту позивач разом з дітьми залишила своє місце проживання у м. Донецьк. Як внутрішньо переміщена особа, позивач з дітьми зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1.
Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України). Тобто Конституція України допускає обмеження права громадян на свободу пересування у випадках, встановлених законом.
Вказане положення Конституції України узгоджується із статтею 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права на вільне пересування і обрання місця проживання також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Так само, частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання.
Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Тобто Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та Міжнародним пактом про громадські та політичні права також передбачена можливість запровадження обмежень вільного пересування на території держави, але виключно законами.
Такі обмеження щодо неповнолітньої особи встановлені перш за все ст. 313 ЦК України. Відповідно до частини 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Відповідні обмеження передбачені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а саме: громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (ст. 2); свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема, у прикордонній смузі; на тимчасово окупованих територіях (ст. 12).
Відповідно до ст. 12 вказаного Закону свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.
Відповідно до пунктів 3 та 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Згідно з частиною 2 ст. 4 Закону України від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Згідно із ст. ст. 141, 157 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Законом України «Про охорону дитинства» (ч. 3 ст. 11) передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до принципів 4, 7 Декларації дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків.
Декларація зобов'язує держав-учасниць забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. ч. 1, 2 ст. 3). Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18).
Багаторазові перетинання лінії зіткнення та в'їзд/виїзд на територію проведення антитерористичної операції, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, створюють загрозу для життя та здоров'я дітей, наражають їх на небезпеку, що є неприпустимим. Такій дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції «Про права дітей», в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування.
У зв'язку з чим суд вважає, що вимоги позивачки щодо надання її дітям тимчасового дозволу на виїзд/в'їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територію проведення антитерористичної операції, не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню.
Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивачки про надання дозволу їй, або уповноваженій нею особі на виготовлення проїзних документів строком на шість місяців, оскільки відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 152 від 7 травня 2014р., в редакції від 16 листопада 2016р. № 1001, такий документ не видається на підставі рішення суду.
На підставі викладеного, керуючись ст. 313 ЦК України, Конвенцією «Про права дітей» від 20.11.1989 року, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N57, ст.ст.3,10,11,60,88,209,212-215,218, 224-226, ЦПК України, суд -
Позов задовольнити частково.
Надати тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон до Російської Федерації, Туреччини, тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим, неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця м. Добровілля Марїнського району Донецької області, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженки м. Дзержинськ Донецької області, з метою відпочинку дітей, строком на один рік.
В решті вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто Дзержинським міським судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: