АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М.КИЄВА
Справа № 753/6941/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: КолесникО.М.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3380/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Рейнарт І.М., Панченка М.М.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою МасловоїНаталії Володимирівни - представника Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД», ОСОБА_5, ОСОБА_6 - представника ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» про стягнення середнього заробітку за несвоєчасно виплачену заробітну плату на підставі судового рішення, заборгованості по сплаті заробітної плати з моменту поновлення на роботі по час звільнення за згодою сторін, середнього заробітку за несвоєчасно виплачену заробітну плату після звільнення з роботи за згодою сторін, заборгованості по заробітній платі за рішенням роботодавця, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушення термінів її виплати, відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу, про стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. В процесі розгляду справи збільшив та уточнив позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за несвоєчасно виплачену заробітну плату на підставі судового рішення, заборгованість по сплаті заробітної плати з моменту поновлення на роботі по час звільнення за згодою сторін, середній заробіток за несвоєчасно виплачену заробітну плату після звільнення з роботи за згодою сторін, заборгованість по заробітній платі за рішенням роботодавця, компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушення термінів її виплати та моральну шкоду.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 червня 2016 року, його поновлено на роботі на посаді оператора диспетчерської служби Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 51 585,00 грн., а також моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. Наказом ТОВ « Автосаміт ЛТД» від 01 лютого 2016 року № 4-вк його поновлено на роботі, однак після набрання законної сили судового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року відповідач частково виплатив йому через касу 41 805,07 грн., з яких 1 000,00 грн. моральна шкода та 40 805,07 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Посилаючись на те, що зазначені грошові кошти були сплачені йому підприємством лише 08 липня 2016 року, просив на підставі статей 116, 117 КЗпП України стягнути з ТОВ « Автосаміт ЛТД» 48 652,80 грн. середнього заробітку (заборгованість) за несвоєчасну виплачену заробітну плату на підставі судового рішення від 01 лютого 2016 року за період з 01 лютого 2016 року по 23 вересня 2016 року; 15 968,77 грн. - заборгованості по сплаті заробітної плати з моменту поновлення позивача на роботі з 01 лютого 2016 року по час звільнення за згодою сторін 05 травня 2016 року; 28 380,80 грн. - заборгованості по сплаті заробітної плати після звільнення з роботи 05 травня 2016 року без належного оформлення, видачі трудової книжки та проведення остаточного розрахунку при звільненні; 28 380,80 грн. - заборгованості по заробітній платі за рішенням роботодавця, починаючи з 06 травня 2016 року. Також просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за втрату частини грошових доходів, у зв'язку з порушення термінів її виплати у розмірі 4 180,05 грн. на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України та моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ „Автосаміт ЛТД" на користь ОСОБА_5 17 318 грн. 70 коп. в рахунок стягнення середнього заробітку в зв'язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, 4 180 грн. 05 коп. компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року стягнуто з ТОВ „Автосаміт ЛТД" на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції позивач та представник відповідача подали апеляційні скарги.

У поданій апеляційній скарзі позивач та його представник просив рішення суду першої інстанції часткового скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити вимоги позивача, посилаючись на те, що суд першої інстанції дослідивши обставини у справі та дотримавшись вимог процесуального законодавства, не в повній мірі вивчив предмет позову, з урахування уточнених його вимог, та ті порушення трудового законодавства, яке тривалий час здійснюється з боку відповідача. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд першої інстанції свій висновок не мотивував. Крім того, відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував неправомірних дії відповідача, ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалості, істотності вимушених змін у його житті та конкретні обставини справи.

Відповідач в апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити повністю, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції, стягуючи середній заробіток у зв'язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, в рішенні суду не зазначив: які саме суми до виплати належали позивачеві, в якому розмірі, на підставі яких нормативних актів вказані суми повинні бути нарахованими позивачеві. При цьому судом не враховані визнані сторонами обставини, що у період часу з 01 лютого 2016 року (з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі) по день його звільнення - 28 липня 2016 року позивач жодного дня не працював, а тому відповідач не повинен за вказаний період виплачувати йому заробітну плату. Крім того, судом першої інстанції невірно застосована норма статті 117 КЗпП, що призвело до необгрунтованого періоду нарахування та стягнення середнього заробітку. Також просила врахувати, що судом першої інстанції невірно застосовані вимоги ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів, у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Вказаним законом регулюється компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. До таких доходів, згідно ст. 2 даного закону не відноситься виплата компенсації за вимушений прогул, а відповідно до ст. 5 даного закону своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає. Як свідчать матеріали справи рішення суду в частині виплати заборгованості за час вимушеного прогулу від 01.02.2016 вступило в силу після перегляду в апеляційній інстанції - 01.06.2016. У період з 01.06.2016 по 08.07.2016 позивач був відсутній на підприємстві та не звертався до відповідача з вимогою виплатити заборгованість за вимушений прогул, що не надало змогу відповідачеві провести розрахунок раніше 08.07.2016. Даний факт є доказом відсутності вини відповідача у порушенні строків виплати заборгованості за час вимушеного прогулу за рішенням Дарницького районного суду від 01.02.2016.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги, поданої від імені позивача та заперечував проти доводів скарги відповідача. Представник відповідача Маслова Н.В. підтримала доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах відповідача ТОВ « Автосаміт ЛТД» , заперечувала проти скарги позивача.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційна скарга Маслової Наталії Володимирівни - представника ТОВ « Автосаміт ЛТД» підлягає задоволенню, скарга ОСОБА_5, ОСОБА_6 - представника ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 червня 2016 року, позов ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД», третя особа: Профспілковий комітет Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» про поновлення на роботі, скасування запису у трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Поновлено ОСОБА_5 на роботі на посаді оператора диспетчерської служби Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» з 07 травня 2015 року. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 51 585,00 грн., а також моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання (а.с. 234-239 том 1).

Наказом ТОВ « Автосаміт ЛТД» від 01 лютого 2016 року № 4-вк ОСОБА_5 поновлено з 07 травня 2015 року на посаді оператора диспетчерської служби (а.с. 5 том 1). Копія наказу від 01 лютого 2016 року № 4-вк та графік режиму роботи надіслано на адресу ОСОБА_5 цінним листом з описом - 02 лютого 2016 року, повторний лист - 10 березня 2016 року (а.с. 24-35 том 1).

З наказом від 01 лютого 2016 року № 4-вк про поновлення на роботі позивач ОСОБА_5 ознайомився 25 березня 2016 року, про що свідчить запис у наказі та того ж дня подав заяву про надання йому додаткової відпустки та матеріальної допомоги (а.с. 42, 43 том 1).

Наказом ТОВ « Автосаміт ЛТД» від 25 березня 2016 року № 68 ОСОБА_5 надано додаткову відпустку з 25 березня 2016 року по 09 квітня 2016 року з виплатою відпускних (а.с. 46, 47 том 1).

01 квітня 2016 року позивач ОСОБА_5 адресував ТОВ « Автосаміт ЛТД» заяву про надання щорічної відпустки з 10 квітня 2016 року із збереженням заробітної плати (а.с. 53 том 1).

Наказом ТОВ « Автосаміт ЛТД» від 08 квітня 2016 року № 76 ОСОБА_5 надано щорічну основну відпустку з 10 квітня 2016 року по 05 травня 2016 року з виплатою відпускних (а.с. 54, 55 том 1).

22 квітня 2016 року позивачем ОСОБА_5 подано до ТОВ « Автосаміт ЛТД» заяву-пропозицію, в якій ОСОБА_5 запропонував укласти двосторонню угоду, за умовами якої в якості компенсації за завдані йому збитки та страждання просив ТОВ « Автосаміт ЛТД» передати йому на праві власності будь-який новий автомобіль «Tойота», а він, в свою чергу, звільниться з роботи за згодою сторін та бере на себе додаткові зобов'язання про відкликання пред'явлених позовів та неподання нових. Звернув увагу на те, що порушення його прав зі сторони ТОВ « Автосаміт ЛТД» дають підстави для проведення не тільки різного роду перевірок за його скаргами, які будуть подані, а і підставою для порушення кримінальних правопорушень відносно посадових осіб товариства (а.с. 56 том 1). Дана пропозиція не прийнята ТОВ « Автосаміт ЛТД».

05 травня 2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся до ТОВ « Автосаміт ЛТД» із заявою, в якій просив розірвати трудовий договір з 05 травня 2016 року за ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) на умовах заяви-пропозиції від 22 квітня 2016 року (а.с. 57 том 1). Листом від 05 травня 2016 року ТОВ « Автосаміт ЛТД» повідомило ОСОБА_5 про неприйняття пропозиції на викладених у заяві умовах (а.с. 58, 59 том 1).

Сторонами не заперечується та матеріалами справи підтверджується, що після закінчення щорічної основної відпустки, яка тривала до 05 травня 2016 року включно, позивач ОСОБА_5 на роботу не вийшов.

Для з′ясування причин відсутності на роботі та надання особистих пояснень з цього приводу ОСОБА_5 направлялись листи від 11 травня 2016 року №04-52, 17 травня 2016 року № 04-57, які отримані позивачем (а.с. 60, 61, 63, 64 том 1).

У зв'язку з виявленим фактом відсутності позивача на робочому місці було створено комісію, яка актом від 06 липня 2016 року засвідчила факт відсутності працівника ОСОБА_5 на робочому місці з 07 травня 2016 року по 06 липня 2016 року (а.с. 120 том 1).

На зборах профспілкового комітету ТОВ « Автосаміт ЛТД» від 28 липня 2016 року прийнято рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_5 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин) - а.с. 127 том 1.

Наказом ТОВ « Автосаміт ЛТД» від 28 липня 2016 року № 50-вк ОСОБА_5 звільнено 28 липня 2016 року з посади оператора диспетчерської служби сервісу за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 119 том 1).

Спір щодо порядку та підстав звільнення позивача за прогул відповідно до наказу від 28 липня 2016 року № 50-вк є предметом розгляду в іншій цивільній справі, за поданою ОСОБА_5 у листопаді 2016 року позовною заявою в Дарницький районний суд м. Києва (а.с. 7-8 том 2).

У справі, яка переглядається, звертаючись в суд за захистом порушеного трудового права, позивач ОСОБА_5 у своїх вимогах посилався на несвоєчасне виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 51 585,00 грн., моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн. та на підставі статей 116, 117 КЗпП України просив стягнути з відповідача заборгованість, яка за вимогами позивача складається із: 48 652,80 грн. середнього заробітку (заборгованість) за несвоєчасну виплачену заробітну плату на підставі судового рішення від 01 лютого 2016 року за період з 01 лютого 2016 року по 23 вересня 2016 року, обґрунтовуючи вказані вимоги як компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати на підставі судового рішення від 01 лютого 2016 року; 15 968,77 грн. - заборгованості по сплаті заробітної плати з моменту поновлення позивача на роботі з 01 лютого 2016 року у відповідності до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року по час звільнення за згодою сторін 05 травня 2016 року; 28 380,80 грн. - заборгованості по сплаті заробітної плати після звільнення з роботи 05 травня 2016 року без належного оформлення, видачі трудової книжки та проведення остаточного розрахунку при звільненні; 28 380,80 грн. - заборгованості по заробітній платі за рішенням роботодавця, починаючи з 06 травня 2016 року. Також просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за втрату частини грошових доходів, у зв'язку з порушення термінів її виплати у розмірі 4 180,05 грн. із суми 41 805,07 грн. за показниками індексу інфляції на 23 вересня 2016 рік на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України та моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн.

Перевіряючи доводи сторін, надаючи оцінку пред'явлених ними доказів в обґрунтування своїх доводів (заперечень), колегія суддів, приходить до наступного:

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до статті 116, 117 КЗпП України є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - це порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, що звільнення позивача ОСОБА_5 05 травня 2016 року за згодою сторін, за поданою ним заявою від 05 травня 2016 року на умовах заяви-пропозиції від 22 квітня 2016 року, не відбулося.

Вимог щодо звільнення позивача за прогул відповідно до наказу від 28 липня 2016 року № 50-вк у даній справі позивач не заявляв.

Спір щодо порядку та підстав звільнення позивача за прогул відповідно до наказу від 28 липня 2016 року № 50-вк вирішується в іншій цивільній справі, за поданою ОСОБА_5 у листопаді 2016 року позовною заявою в Дарницький районний суд м. Києва, що підтвердив в судовому засіданні представник позивача.

Заявлені вимоги позивача ОСОБА_5 у даній справі обґрунтовані несвоєчасним виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 51 585,00 грн., моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн.

Таким чином, правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин та заявлених вимог позивача стосуються порядку компенсації присудженої за рішенням суду суми заробітної плати, у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення, а тому на дані правовідносини норми статей 116, 117 КЗпП України не поширюються.

Унаслідок неправильного з'ясування обставин, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку, у зв'язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні за період з 01 лютого 2016 року (поновлення на роботі) по 28 липня 2016 року (звільнення з роботи згідно наказу від 28 липня 2016 року № 50-вк) на підставі статті 116, 117 КЗпП України, оскільки заявлені вимоги позивача не стосувалися відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні 28 липня 2016 року.

Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог щодо компенсації за несвоєчасне виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 51 585,00 грн., моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн., колегія суддів виходить з такого:

Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 51 585,00 грн., моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн., сплатив позивачу двома частинами в загальній сумі 41 805 грн. 07 коп. лише 08 липня 2016 року, а тому позивач має право на отримання від відповідача 4 180 грн. 05 коп. компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, яка підлягає стягненню в судовому порядку на підставі ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно Закону «Про плату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692).

Статтею 34 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року N 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 51 585,00 грн., моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн., набрало законної сили 01 червня 2016 року, з моменту оголошення ухвали Апеляційного суду м. Києва за наслідками розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року (а.с. 240-243 том 1).

Одразу після набуття рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року властивостей обов'язковості у відповідності до вимог статті 14 ЦПК України, ТОВ « Автосаміт ЛТД» у червні та липні 2016 року нарахувало ОСОБА_5 виплату моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн. та середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 51 585,00 грн., що підтверджується розрахунковими листами та відомостями на виплату грошей № 82, 83 (а.с. 82, 83 том 1).

До виплати ОСОБА_5 була нарахована сума 41 805,07 грн. із розрахунку 51 585,00 грн. + 1 000,00 грн. за мінусом 10 779,93 грн. податку й інших обов'язкових платежів, відрахування яких є обов'язком роботодавця.

У повному розмірі фактично грошові кошти в сумі 41 805,07 грн. позивач отримав 08 липня 2016 року, що не заперечується сторонами.

Отже, грошові кошти були виплачені позивачу із затримкою в один місяць з дня набрання законної сили судового рішення (01 червня 2016 року).

За даними Держкомстату індекс споживчих цін за червень 2016 року становить 99,8 %, за липень 2016 року - 99,9 %.

Наведене свідчить про те, що індекс споживчих цін за період невиконання рішення не перевищив 100%, відповідно знецінення доходу ОСОБА_5, присудженого судовим рішенням, в період затримки виконання судового рішення не відбулося.

Таким чином, умови, з якими закон пов'язує виплату компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати не настали, а тому вимоги ОСОБА_5 в частині стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати на підставі судового рішення від 01 лютого 2016 року задоволенню не підлягають.

За таких обставин, з висновком суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача 4 180 грн. 05 коп. компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати не можна погодитись, оскільки він ґрунтується на неправильному застосування норми матеріального права.

Аналізуючи вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по сплаті заробітної плати з моменту поновлення позивача на роботі з 01 лютого 2016 року у відповідності до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року по час звільнення за згодою сторін 05 травня 2016 року; заборгованості по сплаті заробітної плати після звільнення з роботи 05 травня 2016 року без належного оформлення, видачі трудової книжки та проведення остаточного розрахунку при звільненні; заборгованості по заробітній платі за рішенням роботодавця, починаючи з 06 травня 2016 року, колегія суддів прийшла до висновку, що вказані вимоги є безпідставними, а їх доказування ґрунтується на припущеннях.

Так надані докази сторонами у справі і які були досліджені в судовому засіданні не свідчать про те, що позивач після поновлення на посаді згідно рішення суду від 01 лютого 2016 року приступив до трудових обов'язків, за виконання яких мав розраховувати на оплату праці. Також не підтверджується факт звільнення позивача з роботи 05 травня 2016 року за згодою сторін та включення позивача за рішенням роботодавця до штату ТОВ « Автосаміт ЛТД», починаючи з 06 травня 2016 року.

Оскільки захисту підлягає тільки порушене право, яке у визначених позивачем вимогах не мало місце, то заявлені вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по сплаті заробітної плати з моменту поновлення позивача на роботі з 01 лютого 2016 року у відповідності до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року по час звільнення за згодою сторін 05 травня 2016 року; заборгованості по сплаті заробітної плати після звільнення з роботи 05 травня 2016 року без належного оформлення, видачі трудової книжки та проведення остаточного розрахунку при звільненні; заборгованості по заробітній платі за рішенням роботодавця, починаючи з 06 травня 2016 року задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до статей 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У ході розгляду справи, колегією суддів не встановлено юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування ТОВ « Автосаміт ЛТД» завданої працівнику моральної шкоди. Доводи апеляційної скарги позивача щодо неправомірних дії відповідача по відношенню до нього та порушення його трудових прав не знайшли свого підтвердження.

Ураховуючи те, що суд першої інстанції допустив помилку в застосуванні норм матеріального права, апеляційна скарга представника відповідача підлягає задоволенню, скаргу позивача та його представника слід задовольнити частково.

Відповідно до статті 309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» про стягнення середнього заробітку за несвоєчасно виплачену заробітну плату на підставі судового рішення, заборгованості по сплаті заробітної плати з моменту поновлення на роботі по час звільнення за згодою сторін, середнього заробітку за несвоєчасно виплачену заробітну плату після звільнення з роботи за згодою сторін, заборгованості по заробітній платі за рішенням роботодавця, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушення термінів її виплати, відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до положень статті 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Маслової Наталії Володимирівни - представника Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 - представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Автосаміт ЛТД» про стягнення середнього заробітку за несвоєчасно виплачену заробітну плату на підставі судового рішення, заборгованості по сплаті заробітної плати з моменту поновлення на роботі по час звільнення за згодою сторін, середнього заробітку за несвоєчасно виплачену заробітну плату після звільнення з роботи за згодою сторін, заборгованості по заробітній платі за рішенням роботодавця, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушення термінів її виплати, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: