АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3979/17 Головуючий 1 інст. Караченцев І.В.
Справа № 635/4303/16-ц Доповідач Бурлака І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» липня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Каюкова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання юридичного факту та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просила суд встановити юридичний факт проживання однією сімєю з ОСОБА_1, визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: Харківська область Харківський район м. Мерефа вул. Свердлова, № 8, визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину цього ж будинку, стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 105 600 грн. та понесені нею судові витрати в сумі 9 148,50 грн.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 29 вересня 1992 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області 27 травня 1996 року шлюб розірвано.

Зазначила, що сторони після розірвання шлюбу не припинили фактичних шлюбних відносин і відповідно до статті 3 СК України продовжували проживати разом у період з 1996 року по 2016 рік однією родиною, вести спільне господарство та спільний побут, разом займалися підприємницькою діяльністю, мали сімейний бюджет, спільно виховували свого сина.

Вказала, що за час сумісного проживання за спільні кошти 15 листопада 2005 року придбано житловий будинок, який розташований за адресою: Харківська область Харківський район м. Мерефа вул. Свердлова, № 8, право власності на який зареєстровано на імя відповідача, в якому за час проживання однією сімєю за спільні кошти зроблено ремонт.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено юридичний факт проживання однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину будинку, розташованого за адресою: Харківська область Харківський район м. Мерефа вул. Свердлова, № 8.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 148,50 грн. і витрати на правову допомогу в сумі 6 000 грн., а всього 9 148,50 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

При цьому посилався на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ніякої допомоги при проведенні ремонту ОСОБА_2 не надавала, власних грошей не вкладала; що ОСОБА_2 не надала жодних доказів ведення з ним спільного побуту і господарства; що не підтверджено понесені затрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Встановлюючи факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без шлюбу та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на ? частину спірного будинку, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обгрунтовано виходив з того, що між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

При цьому помилково не встановив період проживання однією сімєю сторін, з чим судова колегія не погоджується і вважає за необхідне в цій частині рішення суду змінити, виходячи з наступного.

Статтею 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 червня 1996 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано. З цього часу сторони в зареєстрованих шлюбах з іншими особами не перебували.

15 листопада 2005 року відповідно до договору купівлі-продажу серії ВСЕ № 394188 придбано спірний будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: Харківська область Харківський район м. Мерефа вулиця Свердлова № 8, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу не проживала з ним однією сімєю, є необгрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Для встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарство, закріпленому у статті 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року із змінами та доповненнями, згідно якої домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково обєднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обовязків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обовязків, які можуть випливати, зокрема із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

Крім того, для встановлення факту проживання однією сімєю важливе значення має зясування місця і часу такого проживання, зокрема, встановити місце проживання, у якому чоловік і жінка проживали спільно. Підтвердженням цього може бути реєстрація за таким місцем проживання, показання сусідів, представників житлово-експлуатаційної організації тощо.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину належав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Харківська область Харківський район смт. Високий, ОСОБА_3 в'їзд, № 3, який він продав 22 жовтня 2004 року за 32739,00 грн.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 в спадковому будинку не проживала.

Як вбачається з матеріалів справи з 28 січня 2000 року ОСОБА_2 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2, яка належить їй та матері ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. Право власності за ОСОБА_2 зареєстровано 25 листопада 2003 року

Після продажу цього будинку 15 листопада 2005 року майже через рік придбано за 35333,00 грн. спірний будинок.

Право власності зареєстровано за ОСОБА_1 15 листопада 2005 року. Станом на 29 квітня 2015 року вартість спірного будинку становить 418 500,00 грн.

З 30 березня 2006 року ОСОБА_1 зареєстровано в спірному будинку за адресою:Харківська область Харківський район м. Мерефа вулиця Свердлова № 8.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник пояснили, що фактично шлюбні відносини між сторонами не припинялися. До продажу спадкового будинку вони проживали в ньому разом з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після продажу спадкового будинку вони стали проживати у придбаному будинку однією сім'єю.

Представник ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції проти цього заперечував.

Із акта обстеження № 34 від 22 червня 2017 року за підписом депутата Мереф'янської міської ради, наданого в суді апеляційної інстанції на спростування доводів апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2 проживала в спірному будинку разом з сином до 2015 року.

Із протоколу додаткового допиту потерпілого ОСОБА_1 від 23 березня 2016 року в кримінальній справі вбачається, що ОСОБА_1 пояснив, що він проживав разом з ОСОБА_2 в спірному будинку до жовтня 2015 року.

Із особової справи учня ІНФОРМАЦІЯ_3, заяви до Мерефянського медичного ліцею вбачається, що в заявах ОСОБА_2 про прийняття сина до учбових закладів ОСОБА_2 зазначала адресу свого місця проживання та місця проживання сина в спадковому та спірному будинках.

Надані в суді апеляційної інстанції докази на спростування доводів апеляційної скарги, оригінали яких були оглянуті в суді апеляційної інстанції, представник ОСОБА_1 не спростував.

За таких обставин судова колегія вважає, що усталені відносини, що притаманні подружжю, склалися між сторонами в період з 1 січня 2004 року по жовтень 2015 року, саме з часу набрання чинності нового ЦК України, а не з 1996 року, як зазначила позивач, оскільки факт проживання однією сімєю за ЦК в редакції 1963 року не встановлювався.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції правильно встановив, що сторони проживали однією сімєю і після розірвання шлюбу цей факт, однак не зазначив період, у звязку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Згідно із нормами статей 60, 74 СК України, майно, набуте особами за час фактичних шлюбних відносин, належить їм на праві спільної сумісної власності, не зважаючи на те, що воно було зареєстроване на ім'я лише одного з них.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, якщо між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові по справі № 6-66цс13 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2)інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже для визнання права спільної власності на майно, набуте особами, що проживають в цивільному шлюбі, необхідно в судовому порядку надавати докази, що таке майно набуте саме внаслідок спільної праці цивільного подружжя.

Так, матеріали справи свідчать про те, що вартість придбаного житлового будинку збільшилась з 35333,00 грн. до 418 500,00 грн.

Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що ОСОБА_2 з 12 серпня 2011 року є фізичною особою підприємцем. Разом з ОСОБА_1Л, який також є фізичною особою підприємцем, займалася торгівлею алкогольними та тютюновими виробами.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що ОСОБА_1 придбав спірний будинок за спадкові кошти, тому він не є обєктом спільної сумісної власності.

ОСОБА_2 та її представник в суді апеляційної інстанції пояснили, що спірний будинок придбано більше ніж через рік після продажу спадкового будинку. Крім того, з моменту його придбання майно істотно збільшилося у своїй вартості.

Як вбачається із звіту про незалежну оцінку нерухомого майна вартість спірного будинку збільшилась з 35333,00 грн. до 418 500,00 грн.

Частиною 1 статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що вартість спірного майна за час сумісного проживання збільшилась, а представником ОСОБА_1 цей факт не спростовано, судова колегія вважає, що висновок суду щодо визнання за ОСОБА_2 право власності на ? частину будинку є законним та обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення в частині відмови ОСОБА_2 у стягненні грошової компенсації в розмірі 105 600 грн. за торгівельний павільйон за адресою: вулиця Сумська, № 6-В у м. Мерефа Харківського району Харківської області, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що торгівельний павільйон не є обєктом права спільної сумісної власності у звязку з відсутністю права власності на нього.

Щодо стягнення 6 000 грн. витрат на правову допомогу судова колегія виходить з наступного.

Так, відповідно до статті 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про гранічний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Проте, матеріали справи не містить розрахунку витрат ОСОБА_2 на правову допомогу.

Так, в матеріалах справи міститься копія квитанції адвоката ОСОБА_4, в якій зазначено, що вона отримала від ОСОБА_2 суму 6 000, 00 грн. за договором № 291-с від 20 квітня 2016 року за підготовку документів, позову та представництво інтересів у Харківському районному суді Харківської області.

Із журналів та технічних записів судових засідань Харківського районного суду Харківської області від 06 вересня 2016 року, 23 листопада 2016 року, 27 грудня 2016 року, 06 лютого 2017 року, 21 березня 2017 року, 07 квітня 2017 року (а.с. 81-84, 121-122, 155-157, 162-167, 181-188, 231-232, 234, т. 1) вбачається, що ОСОБА_4 приймала участь в цих судових засідання як представник ОСОБА_2 тільки 7 годин.

Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" від 15 грудня 2015 року із змінами та доповненнями передбачено, що мінімальна заробітна плата у 2016 році встановлена в розмірі 1378,00 грн. , 40% від цього розміру становить 551,20 грн.

Таким чином, сума за надання правової допомоги дорівнює 3 858,40 грн., (551, 20х7), тому підлягає зменшенню з 6 000, 00 грн. до 3 858,40 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2017 року змінити.

Встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без шлюбу з 01 січня 2004 року по жовтень 2015 року.

Розмір витрат на правову допомогу, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 зменшити з 6 000 грн. до 3 858 грн. 40 коп. та загальну суму з 9148, 50 грн. до 7006, 90 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії