УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватне підприємство «Торгівельний дім «Садко», про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, уточнивши вимоги, остаточно просив розділити майно подружжя: 3/10 частин нежитлової будівлі магазина АДРЕСА_3, виділивши кожному з подружжя по 3/20 частин вказаної будівлі; стягнути з ОСОБА_4 у рахунок відшкодування заподіяної шкоди половину вартості відчуженого майна: квартири АДРЕСА_1, квартири АДРЕСА_2 в розмірі 1 076 605 грн; визнати за ним право власності на житлову прибудову до спірного магазину № 4.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з серпня 1977 року по січень 2009 року сторони перебували у шлюбі. У 1994 році шлюб між ними було розірвано, проте вони продовжували проживати разом, вести спільне господарство, виховувати дітей, придбавати спільно майно. 31 березня 2001 року повторно зареєстрували шлюб, який було розірвано 27 січня 2009 року. Під час спільного проживання за договором купівлі-продажу від 8 лютого 2007 року придбали 3-кімнатну квартиру по вул. Ющенка, 10 у м. Вінниці; за договором купівлі-продажу від 29 березня 1996 року - 4-кімнатну квартиру АДРЕСА_2; 3/10 частин нежитлової будівлі, що складає магазин АДРЕСА_3; автомобіль марки «HONDA» FR-V, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; частку в майні ПП «ТД «Садко», що становить 3/10 частин нежитлової будівлі магазину № 4, прибудову до вказаного магазину. Шкоду йому заподіяно тим, що майно, яке за мировою угодою, яка у подальшому була скасовано судом, отримала відповідач, у подальшому без його згоди відчужила вказане майно. Він позбавлений можливості розділити вказане майно. Розмір шкоди становить половину вартості спільного майна.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 5 липня 2016 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на житлову надбудову 2-го поверху до магазину АДРЕСА_3. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 19 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в позові про визнання за ним права власності на житлову надбудову 2-го поверху до магазину АДРЕСА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У решті судові рішення до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, визнаючи за позивачем право власності на житлову надбудову 2-го поверху до магазину АДРЕСА_3, виходив із того, що позивачем правомірно було здійснено зазначене будівництво, що дає підстави для визнання за ним право власності в судовому порядку на спірну прибудову в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду в зазначеній частині та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що спірна прибудова до магазину не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та не підлягає розподілу між ними, оскільки позивач здійснив самочинне будівництво з порушенням норм чинного законодавства, відповідно до яких передумовою здійснення будівництва, реконструкції об'єктів містобудування є отримання дозволу на будівництво від виконавчих органів відповідних рад, що є підставою для відмови в позові.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Приписами ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Судом установлено, що сторони з серпня 1977 року по січень 1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Вдруге 31 березня 2001 року сторони повторно зареєстрували шлюб, який було розірвано за рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 жовтня 2007 року.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 4 серпня 2003 року на підставі рішення виконкому Коростенської міської ради від 16 липня 2003 року № 354 колективній приватній торгово-виробничій фірмі «Торговий дім «Садко» було видано свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно, а саме: 3/10 частин нежитлової будівлі, що складає магазин АДРЕСА_3 (а.с. 10).

4 серпня 2003 року право власності на нерухоме майно зареєстровано в ДКП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 11).

Згідно з свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи з 10 липня 2008 року за вищевказаною адресою зареєстровано ПП «ТД «Садко».

Судом також установлено, що в період 2010-2011 років ОСОБА_3 здійснив надбудову 2-го поверху до магазину АДРЕСА_3

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач серед іншого, просив суд визнати за ним право власності на вказану надбудову.

Так, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до п. 4 ст. 26, ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Указаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Апеляційний суд, відмовляючи в позові, на підставі доказів наданих сторонами та належним чином оцінених судом (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач самочинно здійснив прибудову до будинку на земельній ділянці яка у його власності/користуванні не перебуває, порушивши вимоги ст. ст. 319, 321, 376, 391 ЦК України, ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність». При цьому встановлено порушення прав ПП ТД «Садко», яке є власником нежитлової будівлі - магазину, до якої позивач здійснив прибудову другого поверху, відтак спірне приміщення є самочинним будівництвом, не відноситься до об'єктів спільного сумісного майна сторін, які підлягають розподілу між подружжям, та не підлягає захисту в судовому порядку.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 жовтня 2016 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватне підприємство «Торгівельний дім «Садко» про визнання права власності на житлову прибудову до спірного магазину АДРЕСА_3 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
О.В. Попович