Справа № 237/4613/17
Провадження № 2-о/237/612/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.17 року м. Курахове

Мар'їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Ліпчанського С. М.,

при секретарі Бахтіяровій Н. В.,

за участю заявника: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Мар'їнський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 27 жовтня 2017 року звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті фізичної особи, вказавши на підтвердження своїх вимог, що 10.10.2017 року в м. Краснодон Луганської області помер двоюрідний брат її баби, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2. Смерть сталася 10 жовтня 2017 року внаслідок дісциркуляторноїенцефалопатії ІІІ ступеня, атеросклерозу судин головного мозку, що зазначено в лікарняному свідоцтві про смерть № 217 Вказані лікарське свідоцтво про смерть та довідка про смерть не мають юридичної сили на території України, оскільки складені на тимчасово окупованій території.

24 жовтня 2017 року заявник звернувся до Марїнського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з заявою про державну реєстрацію смерті діда, але отримав письмову відмову у вчиненні вказаної реєстрації у звязку з тим, що факт її смерті підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про смерть так званої виданою на території неконтрольованою Україною.

Заявник ОСОБА_1 у судовому засіданніпідтримала свої вимоги, просила їх задовольнити, фіксування судового засідання просила не здійснювати

Представник заінтересованої особи Марїнського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вимоги заявника законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2017 року помер ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2. Смерть сталася 10 жовтня 2017 року внаслідок дісциркуляторноїенцефалопатії ІІІ ступеня, атеросклерозу судин головного мозку, що зазначено в лікарняному свідоцтві про смерть №217 .

Вказані лікарське свідоцтво про смерть та довідка про смерть не мають юридичної сили на території України, оскільки складені на тимчасово окупованій території.

24.10.2017 року заявник звернувся до Марїнського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з заявою про державну реєстрацію смерті діда, але отримав письмову відмову у вчиненні вказаної реєстрації у звязку з тим, що факт її смерті підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про смерть видано на території неконтрольованою Україною.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процессуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 КонституціїУкраїни, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. theRepublic o f MoldovaandRussia», «Ila§cuandOthers v. MoldovaandRussia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, якіпроживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як винятком можутьбратись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності.

Статтею 9 Закону № 1207-VІІ передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законівУкраїни, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, щопередбачені Конституцією та законами України (частина перша). Будь-якіоргани, їх посадові та службові особи на тимчасовоокупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (частина друга). Будь який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті. Є недійсним і не створює правових наслідків (частина третя).

Відповідно до ч.2 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» смерть підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров»я або судово-медичною установою (пункт перший); рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення їїпомерлою (пункт другий).

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

На підставі п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязанийобґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 25 листопада 2014 року № 246/7 «Про переміщення органів та установ юстиції Луганської області», від 25 листопада 2014 року, Головного управління юстиції у Луганській області до м. Сєвєродонецька Луганської області, тобто на територію, підконтрольну українській владі, відділи державної реєстрації актів цивільного стану також переміщені на територію, що підконтрольна українській владі.

Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15 квітня 2014 року, будь-якіоргани, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом.

Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначені ВР України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками померлої особи до будь-якого суду за межами такої територіїУкраїни незалежно від місця проживання заявника.

Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній ВР України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду та підлягає негайному виконанню.

Таким чином, судом встановлено, що вимоги ОСОБА_1 є законними та підлягають задоволенню.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах держаної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Керуючись ст. ст.10,60,212 - 215,223,234,251-256 ЦПК України,ст.144 Сімейного кодексу України,ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_2 , чоловічої статі, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, помер 10 жовтня 2017 року в місті Красний луч, Луганської області, Україна. Причина смерті дісциркуляторна енцефалопатія ІІІ ступеня, атеросклероз судин головного мозку.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Марїнський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. М. Ліпчанський

Дата документу 30.10.17 року