Справа № 344/1313/16-ц
Провадження № 22-ц/779/26/2017
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Малєєва А.Ю., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом представника ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за позовом представника ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог - ТзОВ «Західний капітал» про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року представник позивача звернувся до суду з даним позовом та просив поділити спільне майно подружжя, виділивши йому у власність двохкімнатну квартиру з коморою загальною площею 71,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4. Відповідачу ОСОБА_3 виділити однокімнатну квартиру загальною площею 39,1 кв.м, що знаходиться АДРЕСА_1, автомобіль SKODA Octavia A5 Elegance, номерний знак НОМЕР_1 та у зв'язку з цим стягнути з відповідача половину вартості даного рухомого неподільного майна.

Заявлені вимоги представник позивача обґрунтував тим, що 30 вересня 1997 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 23 лютого 2010 року позивач змінив прізвище на «ОСОБА_3». Рішенням Галицького районного суду від 06 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу сторони придбали автомобіль Шкода Октавія НОМЕР_1, двохкімнатну квартиру АДРЕСА_4 та однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39.1 кв.м., які вважає спільною сумісною власністю, хоча усе майно зареєстровано на відповідача ОСОБА_3

Представник позивача вважає, що подружжя не може досягнути домовленості про порядок поділу вищезазначеного спільного сумісного майна, яке придбано у період шлюбу.

Представник у поданій заяві наголошує на тому, що перебуваючи за кордоном, у Великобританії, ОСОБА_5 передавав дружині ОСОБА_3 значні кошти: 20 липня 2011 року - 20 000 доларів США, за період з 01 серпня 2011 року по 01 серпня 2012 року - 12 000 фунтів стерлінгів, за період з 01 серпня 2012 року до 31 грудня 2013 року - 20 000 фунтів стерлінгів. Крім цього, він фінансував з 2005 року по 2013 рік ремонт та благоустрій домоволодіння, належного ОСОБА_3 по АДРЕСА_7 на загальну суму 20 000 доларів США. Позивач в повному обсязі фінансував поїздки ОСОБА_3 до Великобританії у 2006 році в сумі 4500 євро та у 2008 році у сумі - 5500 доларів США.

В лютому 2016 року представник ОСОБА_5 звернувся в суд також з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог - ТзОВ «Західний капітал» про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля SKODA Octavia A5 Elegance, номерний знак НОМЕР_1, № двигуна НОМЕР_3, № кузова НОМЕР_4 шляхом укладення довідки-рахунку серії ААЕ №163564 від 21 жовтня 2015 року.

Заявлені вимоги представник обґрунтував тим, що за період шлюбу з ОСОБА_3 подружжям придбано автомобіль SKODA Octavia A5 ELEGANCE, номерний знак НОМЕР_1, № двигуна НОМЕР_3, № кузова НОМЕР_5, який зареєстрований 07 квітня 2012 року за ОСОБА_3 Вважає, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Пізніше позивачу стало відомо, що 21 жовтня 2015 року відповідач ОСОБА_3 перереєструвала автомобіль на брата ОСОБА_6

Враховуючи, що автомобіль є спільним цінним майном, а оспорюваний договір виходить за межі дрібного побутового, ОСОБА_3 повинна була отримати його нотаріально посвідчену письмову згоду на відчуження, однак у встановленому порядку такої згоди не отримувала.

ОСОБА_3 було реалізовано автомобіль на користь ОСОБА_8 за заниженою вартістю, а саме на 252 687, 42 гривень менше його ринкової вартості, чим грубо порушено його законні права та інтереси позивача.

Враховуючи, що відповідачкою було укладено усний договір купівлі-продажу цінного майна автомобіля без згоди позивача та за відсутності у неї необхідних повноважень, вважає, що договір слід визнати недійсним.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 2 червня 2016 року обидва позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 червня 2016 року позов задоволено частково. Виділено у власність ОСОБА_5 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 площею 39, 1 кв.м. В іншій частині позову відмовлено.

На дане рішення представник апелянта подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове, яким виділити в особисту приватну власність ОСОБА_5 двохкімнатну квартиру №10 загальною площею 71,1 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_4, виділити в особисту приватну власність ОСОБА_3 однокімнатну квартиру №82 загальною площею 39, 1 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 та автомобіль Skoda Octavia A5 (д.н.з. НОМЕР_1), стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 ? вартості автомобіля Skoda Octavia A5 (д.н.з. НОМЕР_1).

Скаргу апелянт обґрунтував тим, що рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства, неповним з'ясуванням дійсних обставин справи, без належного дослідження наявних доказів, грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, тобто є незаконним, необґрунтованим. ОСОБА_3 під час розгляду справи доводився факт наявності у неї особистих грошових коштів, які вона отримала від ОСОБА_9 як погашення боргу останньою перед померлим батьком відповідачки. Також відповідачка намагалась довести той факт, що саме вказані кошти були її особистими та направлені виключно на розрахунок по договору про дольову участь, укладеного 25 жовтня 2005 року із ТОВ «Івано-Франківськміськбуд», згідно якого придбавалась спірна двохкімнатна квартира №10 загальною площею 71, 1 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_4. До початку розгляду справи по суті, представником ОСОБА_3 не було надано документальних підтверджень наявності у неї власних грошових коштів, використаних для придбання двохкімнатної квартири АДРЕСА_4. Більше того, представником відповідача вже на стадії розгляду справи по суті, надано суду ніким не завірені копії розписок про отримання відповідачкою грошових коштів у загальній сумі 40 000 доларів США від ОСОБА_9 Судом постановлено усну ухвалу, якою долучено вказані копії розписок до матеріалів справи без з'ясування обставин несвоєчасного подання та відмовлено представнику позивача у його запереченнях щодо недопустимості подання доказів сторонами на стадії розгляду справи по суті. Крім того, суд грубо порушив права позивача, які передбачені ст. 27 ЦПК України на предмет ознайомлення із матеріалами справи та надання щодо них своїх заперечень. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але і той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення безумовно прийняв за істину виключно доводи представника відповідача про наявність у неї особистих коштів, що ніби повернуті боржником її померлого батька. Жодних доказів про наявність таких коштів, окрім звичайних ксерокопій розписок ні відповідачем, ні її представником до суду надано не було. Не дивлячись на дані обставини та неодноразові наполягання представника позивача про необхідність в дослідженні саме оригіналів таких розписок та в подальшому проведенні судової експертизи з метою встановлення їх автентичності, суду з незрозумілих причин було достатнім для встановлення істини виключно наявність їх звичайних ксерокопій, які були надані на останньому судовому засіданні. Судом першої інстанції позбавлено позивача можливості в якості заперечення надати докази походження коштів, за які власне і придбавалась спірна квартира, а саме про передачу ОСОБА_3 коштів, отриманих її чоловіком за рахунок праці у Великобританії . Згідно заяви №892, наданої 14 липня 2016 року ОСОБА_10, останній у період з 2007 року по 2012 роки передавав на територію України відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 52 000 фунтів стерлінгів, товаро -матеріальні цінності орієнтовною вартістю 10 000 фунтів стерлінгів, які отримав від ОСОБА_5 у Великобританії.

Згідно заяви ОСОБА_5 від 17 липня 2016 року, з метою забезпечити належними житловими умовами своєї сім'ї, а саме для придбання квартири загальною площею 71,1 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_4 шляхом укладення 25 жовтня 2005 року із ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» договору про дольову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку, після приїзду в Україну в січні 2006 року надав відповідачці ОСОБА_3 грошові кошти в еквіваленті до національної валюти 202 000 гривень. В подальшому, у зв'язку з відсутністю коштів для проведення ремонту квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_5 вдруге, 04 квітня 2006 року, виїхав на роботу до Великобританії та повернувся 20 липня 2009 року. Втретє виїхав до Великобританії 20 липня 2011 року, де знаходиться і на даний час.

Представник апелянта зазначає, що з врахуванням даних доказів, двокімнатна квартира №10 загальною площею 71, 1 кв.м, яка знаходиться по АДРЕСА_4 придбавалась ОСОБА_3 саме за рахунок зароблених її чоловіком коштів, що в силу ч. 2 ст. 61 СК є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом, визнаючи вказану квартиру особистою приватною власністю відповідачки незаконно позбавлено позивача його права власності, що є грубим порушенням ст. 321 ЦК України та ст. 41 Конституції України. Позивачем доведено, що завдяки його праці у Великобританії, він разом із дружиною змогли придбати спірну квартиру та спільними зусиллями зробили у ній ремонт та облаштував її для нормального сумісного проживання. Суд першої інстанції цих доводів до уваги не взяв, що призвело до постановлення завідомо незаконного рішення.

Приймаючи за основу не погоджену подружжям вартість автомобіля як об'єкту права спільної сумісної власності та не призначаючи відповідної судової експертизи, судом фактично позбавлено права позивача на ефективний судовий захист своїх прав та безпідставно зменшено його частку у спільній сумісній власності.

Вислухавши суддю-доповідача, апелянта, який вимоги своїх скарг підтримав, відповідача та її представника, які вимоги скарги заперечили, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги представника позивача суд виділив у власність ОСОБА_5 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 площею 39, 1 кв.м. встановив, що вона придбана у період шлюбу та за спільні кошти. Також визнав право ОСОБА_5 на половину спільного автомобіля на суму 150843,71 гривень згідно оціночного висновку поданого представником позивача у розмірі 301687,42 гривень як дійсної вартості автомобіля. Суд першої інстанції відмовив у поділі між колишнім подружжям двохкімнатної квартири з коморою загальною площею 71,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, оскільки вона придбана хоча у період шлюбу, однак за особисті кошти відповідача ОСОБА_3

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження НОМЕР_6 позивач та відповідач зареєстрували шлюб 30 вересня 1997 року, від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_11. Рішенням Галицького районного суду від 06 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу сторони придбали автомобіль Шкода Октавія НОМЕР_1, двохкімнатну квартиру АДРЕСА_4 та однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,1 кв.м., які представник позивача вважає спільною сумісною власністю.

Згідно свідоцтва про зміну імені від 23 лютого 2010 року (а.с. 17, т.1) ОСОБА_5 змінив ім'я на ОСОБА_5.

Згідно довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданої позивачем у одноосібній власності відповідача ОСОБА_3 зареєстровано квартиру двохкімнатну АДРЕСА_4 та однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,1 кв.м.

Відповідно до інформації МВС від 18 вересня 2015 року 07 квітня 2012 року за відповідачем був зареєстрований автомобіль Шкода Октавія НОМЕР_1.

Згідно довідки МВС від 29 грудня 2015 року автомобіль Skoda Octavia A5, номерний знак НОМЕР_1 зареєстрований за громадянином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцем АДРЕСА_8 (а.с. 17, т. 2).

Відповідно до висновку експерта №0025/02/2016 вартість двохкімнатної АДРЕСА_4 становить 1079118 гривень, вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 становить 729900 гривень; поділ квартир неможливий.

Фактично між сторонами існує спір щодо визнання двохкімнатної квартири спільною сумісною власністю. Представник позивача наполягає на тому, що дана квартира є спільною сумісною власністю на підставі ст. 60 СК України , оскільки придбана у період перебування сторін у шлюбі, а також за кошти ОСОБА_5, зароблені під час перебування у Великобританії. Повернувшись в січні 2006 року до України, він надав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в еквіваленті до національної валюти 202 000 гривень для придбання двохкімнатної квартири в інтересах сім'ї. Відповідач ОСОБА_3 вважає, що квартира придбана та облаштована нею хоча й у шлюбі, однак за кошти, які повернула їй ОСОБА_9 після смерті батька, і підтвердила це письмовими розписками.

Представник позивача зазначає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доводам відповідача ОСОБА_3, що двохкімнатна квартира придбана за кошти, які вона отримала від позичальника ОСОБА_9 після смерті свого батька у розмірі 400000 доларів США, не дав правильної оцінки поданим ним доказам та позбавив можливості взяти участь у дослідженні та спростуванні доказів наданих ОСОБА_3

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3ст 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція визначена у постановах Верховного Суду України. Зокрема №6-2641 від 16 грудня 2015 року, про яку зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.

Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив доводи відповідача ОСОБА_3, що квартира придбана та облаштована нею хоча й у шлюбі, однак за кошти, які повернула їй позичальник ОСОБА_9 у розмірі 40 000 доларів США після смерті батька.

Відповідно до розписок (90-92, т. 2) 05 травня 2003 року ОСОБА_9 позичила у батька відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_12 40 000 доларів США, які зобов'язувалась повернути йому 05 травня 2007 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть № НОМЕР_7 ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно розписок ОСОБА_3 вона 13 січня, 15 лютого, 19 травня, 14 вересня, 12 грудня 2006 року, 06 липня, 17 листопада, 04 грудня 2007 року та 22 березня 2008 року частинами отримувала від позичальника ОСОБА_9 суми доларів США як повернення боргу перед померлим батьком ОСОБА_12 за розпискою від 05 травня 2003 року.

Саме за ці кошти відповідач ОСОБА_3 зазначає, що придбала та облаштувала двохкімнатну квартиру за договором про дольову участь по вул. Тролейбусна-Галицька із ТзОВ «Івано-Франківськміськбуд» квартири АДРЕСА_4 за договором від 25 жовтня 2005 року.

Оригінали зазначених боргових розписок були оглянуті у засіданні апеляційного суду, а ухвалою апеляційного суду від 14 листопада 2016 року задоволено заяву представника ОСОБА_5 та призначено технічну експертизу для встановлення абсолютного часу виконання рукописних записів зазначених розписок.

Висновком експертів від 10 квітня 2017 року (а.с. 30, т.3) зазначено, що відповісти на питання про встановлення часу виконання рукописних записів у розписках не видається можливим у зв'язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів виконаних чорнилами.

Тобто, суд апеляційної інстанції при розгляді даної справи надав усі можливості представнику позивача з'ясувати і перевірити надані відповідачем письмові докази у зв'язку із його посиланням у апеляційній скарзі на односторонню оцінку судом поданих розписок. При огляді оригіналів письмових розписок щодо позичених коштів, представник позивача інших сумнівів у їх дійсності, крім встановлення абсолютного часу рукописних записів не заявляв.

Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордеру за договором про дольову участь по вул. Тролейбусна-Галицька відповідач (а.с. 85-87, т.2) ОСОБА_3 внесла 9000, 93000, 10000, 10000, 30000, 20000, 5000, 1000, 6000, 3000 гривень.

Враховуючи зазначені обставини судом досліджено, що внесення зазначених сум відповідачем ОСОБА_3 за умовами дольової участі по вул. Тролейбусна-Галицька із ТзОВ «Івано-Франківськміськбуд» квартири АДРЕСА_4 відповідає періоду часу, після якого їй було повернуто частинами позику позичальником ОСОБА_9 після смерті батька ОСОБА_12 за розпискою від 05 травня 2003 року.

Зазначені докази колегія суддів вважає належними, які містять інформацію щодо предмета доказування і визначений засіб доказування відповідачем у даному випадку є допустимим і переконливим.

Тому, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у правовідносинах, які склалися між сторонами та за наявними доказами, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів вважає необґрунтованими та недопустимими докази представника позивача, викладені у письмовій заяві ОСОБА_5 (а.с. 172, т. 2), який заперечує факт позики батьком відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 40 000 доларів США за договором позики від 05 травня 2003 року, укладеного із ОСОБА_9 тільки тим, що на час проживання із тестем знав про майновий стан останнього, займаючись підприємницькою діяльністю, і він не мав 40 000 доларів США для позики.

Також колегія суддів вважає непереконливими доказами позивача ОСОБА_5 та його представника обставини викладені у письмових заявах свідка ОСОБА_13 (а.с. 174, т. 2), що під час перебування у Великобританії разом із ОСОБА_5, який на даний час є ОСОБА_5, з липня 2004 року по грудень 2005 року разом проживали і працювали, і в цей час кожен заробляв близько 2500 доларів США, які щомісячно надсилали на Україну дружинам; свідка ОСОБА_10(а.с. 159, т.2), у період з 2007 по 2009 роки працював разом з ОСОБА_14 і отримав від нього 40 000 фунтів стерлінгів та побутову техніку, будівельні матеріали, орієнтовною вартістю 10 000 фунтів стерлінгів. У подальшому, на території України зазначені кошти, побутову техніку та матеріали передав дружині ОСОБА_14 - ОСОБА_3, а також з 2011 по 2012 роки отримав від ОСОБА_5 12 000 фунтів стерлінгів і передав його дружині ОСОБА_3; рекомендаційних листах від 15 серпня 2004 року, 20 грудня 2005 року,1 липня 2006 року, 5 липня 2008 року про роботу позивача у Великобританії (а.с. 214-221, т.2).

Відповідач ОСОБА_3 заперечує доводи позивача про перебування на роботах позивача у Великобританії у зазначений ним період та передачу коштів для придбання спірної квартири. Крім даних заперечень, ні позивач, ні його представник не підтвердили жодним переконливим доказом, що тричі з 19 вересня 2003 року перебував на роботах у Великобританії та передавав для дружини валюту для придбання спірної квартири.

Не підтвердив представник позивача фактів перебування позивача у Великобританії і шляхом запиту до прикордонної служби України (а.с. 206, т.2).

Відповідно до поданих письмових документів (а.с. 93-100, т.2) ОСОБА_14 з 29 квітня 1996 року по липень 2008 року працював у ПАТ «Більшівці - Риба» та отримував винагороду за виконану роботу.

Письмовим поясненням від 22 грудня 2015 року до Галицького районного суду також позивачем ОСОБА_5 підтверджено, що у Великобританії знаходиться із 18 липня 2011 року.

Крім цього, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про поділ спільного майна (а.с. 2, зворот т.1) представником позивача особливо наголошено на тому, що усі кошти з Великобританії передавав дружині для придбання майна саме з липня 2011 року, коли договір дольової участі про будівництво квартири укладено 05 жовтня 2005 року, а 07 червня 2008 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності.

Колегія суддів вважає, що подані представником апелянта записи телефонної розмови між колишнім подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с. 205, т.2) зовсім не підтверджують обставини, про які зазначає представник позивача, що відповідач визнавала факт придбання двохкімнатної квартири за його кошти, зароблені у Великобританії, та він кілька разів, а всього 12 років їздив на заробітки у цю країну.

Зазначена розмова не стосується конкретного предмету спору, не містить інформацію щодо предмета доказування, а є наслідком з'ясування взаємовідносин сторін, підтверджує їх неприязні стосунки та розподіл участі у навчанні сина за кордоном. Відповідач ОСОБА_3 за даною розмовою зовсім не підтверджувала чи визнавала фактів придбання двохкімнатної квартири, як про це зазначає позивач за участі його коштів, а ключовою вимогою позивача за даною телефонною розмовою є вимога повернути документи без конкретної їх назви та визначення.

Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Відповідно до правової позиції визначеної у постанові Верховного Суду України, зокрема №6-1622 від 07 жовтня 2015 року, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до заяви ОСОБА_6 підтверджено, що він придбав 21 жовтня 2015 року у ОСОБА_3 автомобіль SKODA Octavia A5 Elegance, номерний знак НОМЕР_1 згідно довідки-рахунку від 21 жовтня 2015 року. На момент його придбання не знав, що він є спільним майном колишнього подружжя та не міг знати, що для відчуження необхідна згода ОСОБА_5, просив справу слухати у його відсутності.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що покупець автомобіля сторін діяв при його придбанні недобросовісно.

Крім цього позивач ОСОБА_5 на даний час просить визнати за ним право на половину вартості автомобіля, і суд першої інстанції визнав це право у вартості, про яку зазначив сам позивач, зарахувавши її до частки, виділеної у власність квартири. Зазначений варіант поділу відповідачем не оскаржено.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Викладені доводи апеляційної скарги перевірені апеляційним судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: А.Ю. Малєєв

В.Д. Фединяк