Ухвала

іменем україни

05 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» (далі - ПАТ «Міський комерційний банк») про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути на свою користь суму вкладу в розмірі 2 720, 19 доларів США, нараховані проценти в розмірі 3 266, 35 доларів США, збитки у вигляді відсотків , які могла би отримати, розмістивши суму вкладу в іншій банківській установі в сумі 3 266, 35 доларів США, 3% річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України в розмірі 697, 17 доларів США, 254 465, 82 доларів США - пені та 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди, посилаючись на невиконання відповідачем зобов'язань за договором банківського вкладу, зокрема не повернення суми вкладу по закінченню строку дії відповідного договору.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Міський комерційний банк» на користь ОСОБА_4 залишок вкладу в розмірі 2 720, 19 доларів США, 3 266, 35 доларів США - нарахованих відсотків, 697, 17 доларів США - 3% річних, що за курсом Національного банку України станом на 01 лютого 2016 року складає 17 812 грн 70 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2016 року зазначене рішення районного суду скасовано й в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не встановлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, виходив з того, що станом на 01 лютого 2016 року відповідач не повернув позивачу в повному обсязі суму вкладу, відсотки за умовами договору та 3% річних за весь час прострочення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у зв'язку із віднесенням банку до категорії неплатоспроможних та настанням передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наслідків, визначено спеціальний порядок задоволення вимог вкладників.

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду.

Судами встановлено, що 24 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Міський комерційний банк» було укладено договір банківського вкладу № 2630/100/155128 «Ваш стабільний» з виплатою відсотків щомісячно, згідно якого банк прийняв від позивача грошові кошти в сумі 15 600 доларів США, з виплатою процентів в розмірі 9,7 % річних на депозитний рахунок строком 90 днів до 24 квітня 2014 року.

24 квітня 2014 року між сторонами укладено договір строкового банківського вкладу № 2630/100/175899 «Сонячний етюд» з виплатою відсотків щомісячно, згідно якого банк прийняв від позивача грошові кошти в сумі 15 974 доларів США на депозитний рахунок з виплатою процентів в розмірі 11, 5 % річних строком 91 день до 24 липня 2014 року.

24 липня 2014 року між сторонами була укладена додаткова угода згідно якої договір було продовжено до 24 жовтня 2014 року.

19 серпня 2014 року ОСОБА_4 подала до банку заяву про повернення коштів, якою зафіксувала обставину, що з незалежних від неї причин банк не видав належну їй суму депозиту, що закінчився та вимагала від банку видати грошові кошти по депозитному договору № 2630/100/175899 від 24 квітня 2014 року.

19 серпня 2014 року позивач подала другу заяву на ім'я голови правління банку з вимогою видати кошти по депозитному договору № 2630/100/175899 від 24 квітня 2014 року.

Проте банк не здійснив повернення грошових коштів позивачу після закінчення дії депозитного договору та після написання нею заяви про повернення грошових коштів.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (ч. 2 ст. 1060 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) (ч. 1 ст. 1060 ЦК України). Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються всі нараховані до цього моменту проценти (ч. ч. 1, 5 ст. 1061 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК Українибанк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа.

Статтею 1074 ЦК Українивстановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Судами встановлено, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 листопада 2014 року № 124 в ПАТ «Міський комерційний банк» з 20 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію строком на 3 місяці.

Постановою Національного банку України від 19 березня 2015 року № 187 відкликано банківську ліцензію та оголошено про ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк».

20 березня 2015 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення № 64 про початок ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк».

Отже, починаючи з 20 листопада 2014 року ПАТ «Міський комерційний банк» здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним в умовах роботи неплатоспроможних банків.

Відповідно до ст. 2 Законувкладником є фізична особа, яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу, банківського рахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 26 Законувстановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн.

За правилами ч. 2 ст. 26 Законувкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Разом з тим згідно з ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Законуустановлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу 01 квітня 2015 року було виплачено гарантовану суму - 200 000 грн, при загальній розрахунковій сумі в розмірі 253 135 грн 76 коп. (а.с. 71).

Іншу частину вкладу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 52 Законувіднесено до 4 черги вимог кредиторів, якою передбачено, що кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів.

Тобто, якщо вимога кредитора перевищує розмір гарантованої суми компенсації, така залишкова вимога відноситься до спеціальної черги вимог, питання про задоволення яких переноситься на майбутнє. Після задоволення вимог кредиторів 1-3 черги за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку, будуть задоволенні вимоги кредиторів 4-ої черги за рахунок залишкових коштів пропорційно сумі вимоги, що визначено ч. 4 ст. 52 Закону.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України дійшов правильного висновку, що у зв'язку із віднесенням банку до категорії неплатоспроможних та настанням передбачених Законом наслідків, визначено спеціальний порядок задоволення вимог вкладників.

Таким чином, апеляційний суд, встановивши, що позивачу було здійснено виплату гарантованої суми вкладу в розмірі 200 000 грн, дійшов обґрунтованих висновків, що після задоволення вимог кредиторів 1-3 черг за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку, будуть задоволенні вимоги кредиторів 4 черги за рахунок залишкових коштів пропорційно сумі вимог, що передбачено ч. 4 ст. 52 Закону.

Отже, зазначених висновків суд апеляційної інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України, і не дають підстав вважати, що апеляційним судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

О.І.Євтушенко

Т.Л.Ізмайлова