АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-3681/09 Номер провадження 22-ц/786/1410/17Головуючий у 1-й інстанції Сировєтнік Т.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Теплоенерго» на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 липня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства "Алкопром", Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 липня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства "Алкопром", Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно задоволено.

Укладений 07.04.2007 року договір купівлі-продажу будівлі розташованої у м. Кременчуці по вул. Київській, біля будинку №58 між ОСОБА_2 та ЗАТ "Алкопром" визнано дійсним.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на збудовану по вул. Київській, біля будинку №58 будівлю магазину з навісом, яка складаєтсья з тамбуру літ. А під №1-1 площею 1,7 кв.м., торгового залу літ. А під №1-2, площею 27,3 кв.м., кладової літ. А під №1-3 площею 8,7 кв.м., літнього приміщення літ. а під №2-1 площею 28,1 кв.м., всього по будівлі 65,8 кв.м.

Зобовязано Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради присвоїти (виділити) будівлі магазину з навісом по вул. Київській, біля будинку №58 поштову адресу.

В апеляційній скарзі КП «Теплоенерго», вважаючи себе процесуальним правонаступником КП «Благоустрій Кременчук» як балансоутримувача теплових мереж, яке не було залучено до розгляду справи, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, безпідставне визнання за обєктом самочинного будівництва права власності як на окремий обєкт нерухомості, просить рішення скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги , приходить до висновку про її задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу №22/4 від 07.04.2007 року, укладеного в простій письмовій формі, ЗАТ «Алкопром» (продавець) передав у власність ОСОБА_2 (покупцю) будівлю торгівельного павільйону, загальною площею 38,4 кв.м., яка знаходиться за адресою Полтавська область, м. Кременчук, вул. Київська, 58. Ціну вказаного обєкту сторони визначили в сумі 6000 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 20%.

В цей же день сторони склали акт приймання-передачі будівлі торгівельного павільйону, відповідно до договору купівлі-продажу №22/4 від 07.04.2007 року.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 як на підставу набуття такого права посилалась на зазначений договір, у звязку з чим вважала себе власницею реконструйованої з торгівельного павільйону будівлі магазину з навісом. Внаслідок неможливості провести державну реєстрацію права власності на реконструйоване приміщення, яке фактично є самочинною будівлею, просила визнати дійсним укладений між сторонами договір купівлі продажу та визнати в судовому порядку за нею право власності на будівлю магазину з навісом, загальною площею 65,8 кв.м., зобовязавши Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради присвоїти будівлі поштову адресу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні угоди сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, проте продавець ухиляється від подальшого нотаріального посвідчення правочину, що відповідно до положень ст. 220 ЦК України є підставою для визнання такої угоди дійсною в судовому порядку. З урахуванням висновку експертного дослідження про відповідність будівлі магазину з навісом вимогам будівельних норм та правил, суд визнав за позивачем право власності на новостворене майно будівлю магазину.

Колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції, яких суд дійшов з грубим порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі договору оренди землі від 21.02.2006 року, укладеного між Кременчуцькою міською радою та ЗАТ «Алкопром», останньому було передано в строкове платне користування земельну ділянку площею 540 кв.м. несільськогосподарського призначення для будівництва двоповерхової споруди для розміщення кафе, продовольчого магазину та магазину господарчих товарів у м. Кременчуці, по вул. Київській біля буд. №58.

В подальшому, 07.04.2007 року між ЗАТ «Алкопром» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу будівлі торгівельного павільйону, загальною площею 38,4 кв.м., яка знаходиться за адресою Полтавська область, м. Кременчук, вул. Київська, 58.

Із змісту договору вбачається, що його предметом був саме торгівельний павільйон який фактично є малою архітектурною формою, тому згідно до норм чинного законодавства не відноситься до обєктів нерухомого майна, а відтак і право власності на який не набувається.

Крім того, при вирішенні позовних вимог, судом проігноровано розяснення Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, згідно до яких не може вважатись належним способом цивільного захисту вимоги про визнання дійсними договорів купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню та відповідній державній реєстрації.

Одночасно, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що обєктом купівлі-продажу була будівля торгівельного павільйону, загальною площею 38,4 кв.м., тоді як право власності за покупцем суд визнав зовсім на іншу будівлю - будівлю магазину з навісом, загальною площею 65,8 кв.м., яке фактично є обєктом самочинного будівництва.

Разом з цим, судовий порядок визнання права власності на самочинне будівництво не повинен підмінювати собою передбачений законом адміністративний порядок набуття прав на нерухомість, оскільки питання оформлення прав на самочинне будівництво попередньо має бути предметом розгляду компетентного державного органу.

Таким чином, саме рішення такого органу чи його відсутність давали б підстави стверджувати про наявність спору про право.

Згідно ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 376 ЦК України (в редакції на час виниклих правовідносин) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Здійснюючи заочний розгляд справи, суд першої інстанції не забезпечив належний виклик в судове засідання представників Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, не визначився з колом учасників процесу та характером спірних правовідносин, обмежився лише наданими позивачем текстом самого договору купівлі-продажу, ксерокопією технічного паспорту на будівлю магазину з навісом та висновком спеціаліста, та вже в попередньому судовому засіданні постановив рішення про задоволення позовних вимог.

Наведене свідчить про формальний розгляд спору, неповне зясування всіх обставин по справі та є безумовною підставою для скасування судового рішення внаслідок порушення норм процесуального права.

Крім того, задовольняючи апеляційну скаргу, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що до участі в розгляді справи в частині набуття права власності на новостворене майно мають бути залучені як Кременчуцька міська рада, так і в якості третьої особи КП «Благоустрій Кременчук», який на той час був балансоутримувачем теплових мереж, права якого були порушені самочинним будівництвом магазину .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 31.05.2016 р. за № 489 був замінений балансоутримувач теплових мереж - з КП «Благоустрій Кременчук» на КП «Теплоенерго», яке є виконавцем послуг з централізованого гарячого водопостачання та теплопостачання.

Як новим балансоутримувачем, в ході огляду теплових мереж, підприємством було виявлено, що на самій тепловій мережі трубопроводу гарячого водопостачання за адресою вул. Київській, 58а розміщений магазин «Оковита», право власності на яке було набуте на підставі оскаржуваного судового рішення, що фактично унеможливило проведення відповідних ремонтних робіт по заміні трубопроводу.

Таке розміщення будівлі магазину на поверхні над трубопроводом не відповідає положенням Закону України «Про теплопостачання», згідно до яких охоронна зона теплових мереж - це землі вздовж теплових мереж для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодженню, а також для зменшення їх негативного впливу на людей, суміжні землі, природні обєкти та довкілля, які установлюються у вигляді земельних ділянок шириною не менше ніж 3 м у кожний бік від краю будівельної конструкції.

Виходячи з вищевказаних обставин, апеляційна скарга КП «Теплоенерго» в порядку ст. 292 ЦПК України була прийнята до апеляційного провадження та здійснено перегляд заочного судового рішення.

Враховуючи вищезазначені порушення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» задовольнити.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 липня 2009 року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства "Алкопром", Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно.