Справа №265/2788/17
Провадження №2/265/960/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Міхєєва І. М.,

за участю секретарів судового засідання Розсоха І.О. ,Федорової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про поділ спільного майна подружжя, треті особи: Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Розвитку»; Публічне акціонерне товариство «Перший Український ОСОБА_4»,

В И Р І Ш И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до суду. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 31 жовтня 1987 року по 18 лютого 2015 року. За час перебування у шлюбі, вони придбали, 11 червня 2013 року автомобіль НОМЕР_1, 2013 року випуску та 22 вересня 2007 року ? частину нежитлового приміщення в будинку № 41, приміщення 81 по пр. Ленінградському у місті Маріуполі. Зазначив, що автомобіль був придбаний за рахунок кредитних коштів, а нежитлове приміщення за рахунок трудових та грошових затрат обох подружжя. Автомобіль та нежитлове приміщення оформлені на імя відповідачки на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Посилаючись на діюче законодавство, просив суд визнати вказане майно спільною сумісною власністю колишнього подружжя та здійснити його поділ, виділивши йому ? частину автомобілю НОМЕР_1 та ? частину нежитлового приміщення в будинку № 41, приміщення 81 по пр. Ленінградському у місті Маріуполі, іншу половину вказаного майна виділити у власність відповідачки.

03 травня 2017 року, позивач надав суду уточнений позов, в якому просив поділити між ним та відповідачкою вищевказане вище майно, визнавши за ним право власності на автомобіль Hyundai Elantra державний номер АН 4832 ІН. За відповідачкою просив визнати право власності на ? частину нежитлового приміщення в будинку № 41, приміщення 81 по пр. Ленінградському у місті Маріуполі. Також просив скасувати арешт на автомобіль накладений постановою державного виконавця від 09 лютого 2015 року.

Під час розгляду справи в суді надав заяву про залишення без розгляду уточнених позовних вимог та первісних позовних вимог в частині поділу автомобіля. У письмовій заяві від 24 липня 2017 року, остаточно просив суд визнати ? частину нежитлового приміщення в будинку № 41, приміщення 81 по пр. Ленінградському у місті Маріуполі спільним майном колишнього подружжя, його та відповідачки, здійснити його поділ, виділивши йому у власність ? зазначеного приміщення, відповідачці просив виділити у власність іншу ? вказаного приміщення.

Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про день та час розгляду справи до судового засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності. В заяві зазначив, що 14 вересня 2007 року відповідачка уклала договір поруки за № 13 з ЗАО «Донгорбанк», відповідно до якого поручилася перед Банком за виконання грошових зобовязань ОСОБА_5 по кредитному договору за № 1 від 14 вересня 2007 року, укладеним між останнім та Банком. Своєї згоди на укладення договору поруки та інших договорів, укладених з метою забезпечення виконання грошових зобовязань ОСОБА_5 він не давав. Вказав, що рішенням Орджонікідзевського районного суду від 10 листопада 2014 року в тому числі і з відповідачки стягнуто суму боргу за кредитним договором № 1 від 14 вересня 2007 року в сумі 168 605, 91 доларів США. В межах виконавчого провадження, відкритого на виконання вказаного рішення суду, державним виконавцем накладено арешт на все їх з відповідачкою сумісно майно. Тому в добровільному порядку він не має можливості здійснити поділ ? частини частину нежитлового приміщення в будинку № 41, приміщення 81 по пр. Ленінградському у місті Маріуполі.

Відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлена про день та час розгляду справи до судового засідання не зявилася надала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала. В письмових поясненнях на адресу суду зазначила, що дійсно перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі з 31 жовтня 1987 року по 18 лютого 2015 року. Під час їх шлюбу, за рахунок спільних коштів, вони придбали ? частину нежитлового приміщення в будинку № 41, приміщення 81 по пр. Ленінградському у місті Маріуполі, на підставі договору купівлі продажу від 12 вересня 2007 року, який оформлений на її імя. На вказане майно було накладено арешт по зобовязанням які вона повинна виконувати за договором поруки за № 1/3 від 14 вересня 2007 року, укладеного між нею та ЗАО «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український ОСОБА_4», з метою забезпеечення виконання зобовязань ОСОБА_5 по кредитному договору.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_6, діюча на підставі договору про надання правової допомоги, до судового засідання не зявилася надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала.

Представник третьої особи: Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Розвитку» будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи до судового засідання не зявився про причини не прибуття суд не повідомив.

Представник третьої особи: Публічне акціонерне товариство «Перший Український ОСОБА_4» (надалі за текстом ПАТ «ПУМБ»), ОСОБА_7, діюча на підставі довіреності, надала суду письмові пояснення, в яких просила здійснювати судовий розгляд за її відсутності. Зазначила, що між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк», правонаступником всіх прав та зобовязань якого на теперішній час є ПАТ «ПУМБ та ОСОБА_5, 14.09.2007 року був укладений Кредитний договір № 1, згідно із умовами якого Позичальнику було надано кредит у розмірі 150000, 00 доларів США, зі строком повернення 13.09.2027 року. Забезпеченням виконання зобовязань ОСОБА_5, за даним Кредитним договором, є укладений 14.09.2007 року між ЗАТ «Донгорбанк» та ОСОБА_8, ОСОБА_2 іпотечний договір № 1/1. Предметом іпотеки за даним договором, серед іншого, є нежитлове приміщення № 81 (магазин) з багатоквартирного жилого будинку А-12 за адресою Донецька область, м. Маріуполь, пр. Ленінградський, загальною площею 165, 3 кв. метрів, яке належить Іпотекодавцям на праві власності: зокрема ОСОБА_2 ? частки приміщення на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12.09.2007 року приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округа Донецької області ОСОБА_9, за реєстром № 4689 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за реєстраційним № 2341006, номер витягу 4590971, зареєстрованого Маріупольським бюро технічної інвентаризації. Вказаний договір іпотеки укладався зі згоди іншого з подружжя іпотекодавця - ОСОБА_1, про що в матеріалах кредитної справи міститься нотаріально посвідчена заява.

У звязку з тим, що ОСОБА_8 належним чином не виконують свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, рішенням Орджонікідзевського райсуду м. Маріуполя від 10.11.2014 року у справі № 265/1765/14-ц за позовом ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з вказаних осіб у солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором № 1 від 14.09.2007 року, у загальному розмірі 168 605,91 доларів США. Вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін, відповідно до ухвали Апеляційного суду Донецької області від 21.06.2017 року. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 23.02.2016 року у справі № 265/7159/15-ц за позовом ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_8, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено позовні вимоги Банку та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на нежитлове приміщення № 81 в будинку № 41 по пр. Ленінградському (пр. Свободи) в м. Маріуполі. Посилаючись на норми діючого законодавства просила суд відмовити в задоволенні позову.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 П перебули в зареєстрованому шлюбі починаючи з 31 жовтня 1987 року, що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу, актовий запис 3998.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-НО № 268521, виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, 18 лютого 2015 року, шлюб між подружжям ОСОБА_2 було розірвано, актовий запис за № 15. (а.с. 5)

Відповідно до інформаційної довідки з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта ОСОБА_2, остання є власником, зокрема 1/2 частки нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81, вбудованого в багатоквартирний житловий будинок літ А-12, загальною площею 167,2 кв.м., на підставі договору купівлі продажу, від 12 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_9 за реєстровий № 4689. (а.с.19-20)

14 вересня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Доргорбанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_2, укладений іпотечний договір за № 1/1 , згідно умов якого, зокрема ОСОБА_2, як іпотекодавець та майновий поручитель ОСОБА_5 за кредитним договором №1 від 13 вересня 2007 року, передала Банку в іпотеку 1/2 нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81, вбудованого в багатоквартирний житловий будинок літ А-12, загальною площею 165,3 кв.м., яке належить їй на праві власності на підставі договору купівлі продажу від 12 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_9 за реєстровий № 4689. Іпотечний договір посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за № 4764.

Вказаний іпотечний договір укладено зі згоди подружжя ОСОБА_1, що підтверджено його письмовою заявою, посвідченою приватним нотаріусом ОСОБА_9 14 вересня 2007 року. Зміст вказаної заяви свідчить, що 1/2 нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81, набуто подружжям ОСОБА_1 під час перебування в зареєстрованому шлюбі.

Згідно відомостей з реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта ОСОБА_2, на зазначений обєкт нерухомого майна, приватним нотаріусом ОСОБА_9, зареєстровано заборона відчуження, підставою обтяження є договір іпотеки № 1/1 від 14 вересня 2007 року, заявник: ЗАТ «Доргорбанк» у м. Донецьк (а.с.19-20).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 23 лютого 2014 року позов ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_5, ОСОБА_11 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ «ПУМБ», за процентами за користування кредитом в розмірі 46 496, 47 доларів США, яка виникла за кредитним договором № 1 від 14 вересня 2007 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 1/1 від 14 вересня 2007 року, а саме: нежитлове приміщення № 81 (магазин) в багатоквартирному житловому будинку А-12, розташованого за адресою: Донецька область місто Маріуполь проспект Ленінградський будинок 41, загальною площею 165, 3 кв. м, 1/2 частка якого належить ОСОБА_5 та 1/2 частка якого належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_9 12 вересня 2007 року за реєстром № 4689, шляхом його продажу ПАТ «ПУМБ» від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки зупинено на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». (а.с.42-47)

У відповідності до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Положення ч.2 ст. 60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Аналогічне положення міститься і в ч.3 ст. 368 ЦК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як передбачено ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Отже, за загальним правилом, що випливає з наведених вище правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до обєктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведе набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування їх в шлюбі.

Як передбачено ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено судом, 1/2 частка нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81, вбудованого в багатоквартирний житловий будинок літ А-12, загальною площею 167,2 кв.м., придбана за час перебування сторін у шлюбі за рахунок спільних коштів, що не заперечувалось сторонами.

Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, розяснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, 1/2 частка нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81, вбудованого в багатоквартирний житловий будинок літ А-12, загальною площею 167,2 кв.м., з підстав передбачених ст. ст. 60, 61 СК України та ст. 368 ЦК України, є обєктами права спільної сумісної власності позивача та відповідача, як колишнього подружжя, оскільки набуті за час їх перебування в шлюбі на підставі договорів, укладених відповідачем в інтересах сімї.

Правові підстави, передбачені ст. 57 СК України, щоб вважати спірне нежитлове приміщення чи джерела для їх придбання як особистою приватною власність відповідача - відсутні.

При цьому не впливає на правовий режим зазначеного нежитлового приміщення і передання його відповідачем ОСОБА_2 в рахунок забезпечення виконання зобовязання, за кредитним договором ОСОБА_5 в іпотеку на підставі іпотечного договору за № 1/1 від 14 вересня 2007 року, оскільки іпотечний договір укладено зі письмової згоди іншого подружжя ОСОБА_1

Крім того, розірвання шлюбу, як передбачено ч.1 ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Вирішуючи питання щодо поділу зазначеного обєкта нерухомого майна, суд виходить з наступного.

Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб

Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Однак, в ч.1 ст. 358 ЦК України зазначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної сумісної власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками.

Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ майна, що є у їх спільній частковій власності, зокрема.

У відповідності до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Положення ч.1 та ч.2 ст. 367 ЦК України, має аналогічний зміст та яким передбачено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Наведені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ того майна, яке знаходиться у їх спільній сумісній власності колишнього подружжя, незалежно від розірвання шлюбу.

Як випливає з положення ч.2 ст. 69 СК України та ч.4 ст. 372 ЦК України, дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

В тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ спільного майна і таке право підлягає судовому захисту.

Такі висновки позивача ґрунтуються на положенні ст. ст. 15, 16 ЦК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу майна, що є у спільній сумісній власності.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Проте, не зважаючи, що між сторонами не має спору про поділ нежилового приміщення як обєкту права спільної сумісної власності, але є заборона його відчуження з підстав наявності договору іпотеки № 1/1 від 14 вересня 2007 року, що призвело до не можливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч.2 ст. 69 СК України та ч.4 ст. 372 ЦК України, що надає право позивачу на звернення до суду за захистом свого майнового права, шляхом здійснення поділу 1/2 нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81, вбудованого в багатоквартирний житловий будинок літ А-12.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як випливає зі змісту ч.1 ст. 70 СК України та ч.2 ст. 372 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, як позивач так і відповідач має право власності на 1/2 нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81, розмір яких становить 1/4 від вартості спірного майна кожного із подружжя і поділ якого здійснюється з розрахунку саме таких часток позивача та відповідача.

Як випливає з положення ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Доказів на підтвердження того, що 1/2 нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81 може бути поділена без втрати його цільового призначення позивачем суду не надано.

Враховуючи, що сторони, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.2 ст.11 ЦПК України) суд, в даному випадку, визнає ідеальні частки подружжя в їх спільному майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності.

Таким чином, в порядку здійснення поділу майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, необхідно визнати за ОСОБА_12 право власності на 1/4 частку нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81.

Одночасно, суд наголошує, що передання нежитлового приміщення третій особі, в рахунок забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, в іпотеку, не є перешкодою чи підставою для відмови у визнанні за позивачем права власності на його частку в порядку проведення її поділу, з наступних підстав.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року, іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, відповідно до ч. 6 ст. 3 та ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, зі змісту положень Закону України «Про іпотеку» випливає, що зобовязання відповідача, які стосуються повернення грошових коштів за кредитним договором, забезпечені іпотекою, як одним із видів забезпечення виконання зобовязання, за рахунок 1/2 нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81, і на випадок не виконання таких зобовязань в обумовлений строк, третя особа має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, звернувши на нього стягнення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення. В той час, ч. 3 ст. 9 цього Закону, іпотекодавецю заборонено без згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки або ж вчиняти інші дії, передбачені цієї статтею.

Натомість положення Цивільного чи Сімейного кодексів України, Закону України «Про іпотеку» чи іншого акту законодавства України не містить заборону здійснювати поділ спільного майна чи визнання права власності на частку у такому майні, яке виникло у колишнього подружжя, на підставі ст. ст. 60, 61 СК України, за час їх перебування у шлюбі, якщо воно в подальшому було передано в іпотеку одним із подружжя за кредитним договором.

Обмеження, запроваджені ст. 9 Законом України «Про іпотеку», діють лише в частині, яка стосується відчуження предмета іпотеки (квартира), однак його поділ чи визнання права на частку колишнім подружжям не вважається відчуженням предмету іпотеки. Більш того, на момент укладання іпотечного договору, предмет іпотеки (нежитлове приміщення) вже було обєктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, як колишнього подружжя.

Тому, жодних перешкод чи заборон, які були б встановлені законодавчими актами України щодо визначення часток у майні, здійснення його поділу та визнання права власності на частку у майні, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності як колишньому подружжю, яке перебуває в іпотеці не запроваджено.

Так само, не передбачено законом отримання від ПАТ «ПУМБ» як іпотекодержателя (кредитора) згоди на визнання за позивачем права власності на частку в спільному з відповідачем майні, в порядку проведення його поділу, яке передане ним в іпотеку третій особі в рахунок забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором.

Крім того, як передбачено ч.4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Оскільки договір іпотеки № 1/1 від 14 вересня 2007 року, укладений відповідачем за час перебування сторін у шлюбі, та за письмовою згодою позивача, то такий договір створює обовязки не лише для відповідача, але й для позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. керуючись ст. ст.10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про поділ спільного майна подружжя, треті особи: Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Розвитку»; Публічне акціонерне товариство «Перший Український ОСОБА_4»

задовольнити.

Визнати 1/2 нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81, вбудованого в багатоквартирний житловий будинок літ А-12, загальною площею 167,2 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81, вбудованого в багатоквартирний житловий будинок літ А-12, загальною площею 167,2 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку нежитлового приміщення за адресою: Донецька область, проспект Ленінградський будинок 41, приміщення 81, вбудованого в багатоквартирний житловий будинок літ А-12, загальною площею 167,2 кв.м.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його оголошення або у разі неприсутності сторін під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ______________________ І.М. Міхєєва