Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/6093/16Головуючий у 1-й інстанції Зарютін П.В.
Пр. № 22-ц/778/1897/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2017 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» (надалі ОСОБА_3) до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.04.2011 року станом на 31.08.2016 року у розмірі 26190,00 грн., яка складається з: 2727,72 грн. заборгованості за кредитом, 19038,95 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 2700,00 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1223,33 грн. штраф (процентна складова), від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судові витрати 1378,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2017 року (а.с. 113-116) позов Банку задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 04.04.2011 року на загальну суму 24466,67 грн., яка складається із: 2727,72 грн. заборгованість за кредитом, 19038,95 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2700,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, та судовий збір у сумі 1378 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог Банку відмовлено.

Банк із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог Банку), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 120-123) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 132) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 134).

У судове засідання 06 липня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.136) відповідач ОСОБА_2 та другий представник останнього за довіреністю (а.с. 38) ОСОБА_4 не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_2 та другого представника останнього за довіреністю (а.с. 38) ОСОБА_4 і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю першого представника відповідача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 38) ОСОБА_5 та представника Банку за довіреністю (а.с. 143) ОСОБА_6

06 липня 2017 року апеляційному суду через канцелярію надійшло клопотання відповідача ОСОБА_2 через представника ОСОБА_5 про витребування доказів (а.с. 140-142), а саме: витребування у Банку наступних доказів:

*оригіналу кредитного договору б/н від 04.04.2011 р., укладений між Банком та ОСОБА_2;

*оригіналу Анкети - заяви від 04.04.2011 р. щодо звернення ОСОБА_2 до Банку для оформлення платіжної картки;

*оригіналу (ів) платіжних документів щодо надання ОСОБА_2 кредитних коштів за кредитним договором б/н від 04.04.2011 р.;

*оригіналу (ів) платіжних документів щодо сплати ОСОБА_2 на користь Банку погашення платежів за тілом та відсотками по кредитному договору б/н від 04.04.2011 р.;

*роздруківки руху коштів з дати видачі кредиту до цей час по всім обліковим рахункам кредитного договору б/н від 04.04.2011 р., укладеного між Банком та ОСОБА_2

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2017 року у задоволенні вищезазначеного клопотання представника відповідача, яке останній підтримав у судовому засіданні, просив задовольнити, було відмовлено апеляційним судом без виходу до нарадчої кімнати протокольно.

Оскільки, кредитний договір у даному випадку є договором приєднання та складається із Анкети-заяви і Умов та правил надання банківських послуг, ОСОБА_4 тощо, завірені копії яких надані Банком у матеріали цієї справи (а.с. 9, 11-21), ОСОБА_3 не зобовязаний надавати будь-кому оригінали будь-яких своїх первісних бухгалтерських документів, тим більш, що користування кредитними коштами відбувалось відповідачем через оплату товару у магазині, через банкомат тощо та оригінали платіжних документів мають зберігатись саме на руках відповідача, а не Банку, крім того, в силу вимог Інструкції достатньо виписки Банку по рахунку клієнта ОСОБА_2 про рух коштів, яка вже була надана Банком суду першої інстанції та міститься у матеріалах цієї справи (а.с. 73-79).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов Банку у цій справі частково, керувався ст.ст. 3, 10, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 526, 527, 530, 549, 1050, 1054 ЦК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог Банку лише в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, при вирішенні цієї справи суд першої інстанції правильно виходив із наступного.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч.1 ст. 634 ЦК України).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 04.04.2011 року на підставі заяви відповідача між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач ОСОБА_2 отримав кредитну карту «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» із встановленим кредитним лімітом в сумі 3000,00 грн. із базовою процентною ставкою 2,5% на місяць на залишок заборгованості.

Згідно із змістом вказаної заяви, підписаної відповідачем ОСОБА_2 (завірена копія а.с. 9), останній зазначив, що ознайомився і згодний із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані йому у письмовому вигляді. Своїм підписом на цій заяві відповідач ОСОБА_2 підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування.

Пунктом Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт погоджується з тим, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, та клієнт надає право Банку у будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Згідно із випискою Банку по картковому рахунку відповідача ОСОБА_2 (а.с. 75-88) Банком здійснювалися зміни кредитного ліміту відповідача.

Тарифами Банку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» погашення кредиту передбачено щомісячними платежами до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с. 11).

При вищевикладених обставинах та враховуючи положення ст. ст. 207, 634 ЦК України, суд першої інстанції правильно вважав твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що вищезазначений договір сторін не було укладено, є безпідставними.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Ст.ст. 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов'язання неустойкою (штрафом, пенею).

У звязку з невиконанням умов вищезазначеного кредитного договору відповідачем ОСОБА_2 станом на 31.08.2016 року у останнього перед Банком утворилась заборгованість у загальному розмірі 26190,00 грн. (розрахунок: а.с.6-7), яка складається із: 2727,72 грн. заборгованості за кредитом, 19038,95 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 2700,00 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1223,33 грн. штраф (процентна складова).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 згідно вимог ст. 10, 11, 60 ЦПК України не спростовано наданий Банком розрахунок заборгованості - власного розрахунку сторона відповідача суду першої інстанції не надала, обмежившись усними запереченнями.

Так, розмір заборгованості Банком наводиться в табличному розрахунку (а.с. 6-7), який, в свою чергу, складений на підставі виписки з картрахунку відповідача ОСОБА_2 (а.с. 85-88).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою, кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України ), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на лицевій стороні картки і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH).

Банком надано докази отримання відповідачем ОСОБА_2 на виконання договору про надання банківських послуг кредитної картки із терміном дії 09/14, отже строк дії останньої картки встановлено до вересня 2014 року (а.с.71).

З наданої Банком виписки по рахунку відповідача ОСОБА_2 (а.с. 73-79) судом першої інстанції було правильно встановлено, що останнє погашення заборгованості відповідачем було здійснено 08.11.2013 року в сумі 148,56 грн.

Банк звернулося до суду із вказаним позовом 17.10.2016 року (а.с.1).

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що строк позовної давності не сплинув.

Разом із тим, судом першої інстанції було правильно встановлено, що умовами кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час, умовами цього договору передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення: порушення строків платежів по будь-якому грошовому зобовязанню, передбаченому договором.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15).

З мотивів, викладених вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги Банку про стягнення штрафів (фіксована частина, процентна складова) не підлягають задоволенню у цій справі.

Отже, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи стосовно заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги Банку є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним та його представниками у запереченнях на позов Банку у цій справі, та яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із презумпції правомірності правочину вищезазначеного кредитного договору, укладеного сторонами (ст. 204 ЦК України).

Право Банку є зміна розміру наданого на платіжну карту кредиту (кредитного ліміту) ОСОБА_3 залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням Банку із без попереднього повідомлення клієнта (п. 1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг, а.с.14). І з цим погодився відповідач ОСОБА_2, підписавши вищезазначену анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНК (а.с.9).

Відповідач та його представники у своїх запереченнях на позов позивача у цій справі наполягали на неукладеності вищезазначеного кредитного договору сторін (а.с. 54-56) та не заявляли про застосування позовної давності (загальної чи спеціальної) у суді першої інстанції, а тому підстави для застосування останньої у цій справі у суду першої інстанції були відсутні, суд першої інстанції позову давність у цій справі правильно не застосовував.

Деякі помилкові посилання суду першої інстанції з приводу позовної давності щодо обґрунтування рішення суду в цілому не призвели до неправильності вирішення цієї справи по суті.

Описки у рішенні суду не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції, а можуть бути виправлені за ініціативою суду або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 219 ЦПК України.

Позовна давність також не була доводом апеляційної скарги відповідача у цій справі (а.с.120- 123), а тому не була предметом апеляційного перегляду у цій справі.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 та представники останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування заперечень відповідача проти позову Банку, та зокрема в частині задоволення останнього.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Разом із тим, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги.

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує також питання: як розподілити між сторонами судові витрати.

В силу вимог ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_3 має право на стягнення сплаченого документально підтвердженого судового збору з відповідача ОСОБА_2 в разі задоволення його позову частково у цій справі при вищевикладених обставинах.

Проте, суд першої інстанції помилився у розмірі судового збору, який підлягав стягненню на користь Банку з ОСОБА_2, зокрема: неправильно стягнув 1378,00 грн. розміру судового збору замість належного розміру 1287,36 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (розрахунок: сплачений Банком розмір судового збору за подачу позову до суду першої інстанції 1378,00 грн. (платіжне доручення а.с. 26)*суму задоволених судом позовних вимог Банку 24466,67 грн. /суму заявлених Банком у цій справі позовних вимог 26190,00 грн.).

При вищевикладених обставинах, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити; рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2017 року у цій справі слід змінити, зменшивши розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 на користь Банку з «1378,00 грн.» до «1287,36 грн.»; в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 1515,80 грн. (а.с. 130), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2017 року у цій справі змінити, зменшивши розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» (), з «1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень)» до «1287,36 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят сім гривень тридцять шість копійок)».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_7ОСОБА_8