Провадження № 2/161/2423/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Бортнюку А.В.

за участю:

представника правонаступника позивача ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя

В С Т А Н О В И В:

05.11.2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з даною позовною заявою на обґрунтування вказавши, що з 06 листопада 1982 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 31.07.2000 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, про що відділом РАГСу виконавчого комітету Луцької міської ради складено відповідний актовий запис. Під час шлюбу, а саме 16 березня 1992 року, відповідачем ОСОБА_2 було придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вважає, що дана квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Так, право власності на вказану квартиру було набуте відповідачем за оплатним правочином та спільні кошти подружжя, а відтак в силу вимог ст. 22 КпШС України квартира є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. На теперішній час їй стало відомо, що відповідач намагається здійснити відчуження квартири без її згоди. Просить суд визнати квартиру АДРЕСА_2 обєктом спільної сумісної власності подружжя - її та відповідача ОСОБА_2

01.09.2016 року позивач ОСОБА_4 померла.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.10.2016 року у якості правонаступника позивача ОСОБА_4 було залучено її матір ОСОБА_5

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.06.2017 року також у якості правонаступника позивача ОСОБА_4 було залучено її сина ОСОБА_6.

Представник правонаступника позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Правонаступник позивача ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, оскільки відбуває покарання в місцях позбавлення волі.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, суду пояснив, що спірна квартира є його особистою власністю. Так, позивач у спірній квартирі ніколи не проживала, не була зареєстрована, оплату за комунальні послуги не вносила, ремонт квартири не здійснювала. Крім того, кватира була придбана за його особисті грошові кошти він позичив їх під розписку у своєї сестри ОСОБА_7

Представник відповідача позов не визнала, також суду пояснила, що спірна квартира не може вважатися спільним майном подружжя, оскільки хоча і придбана на підставі договору купівлі-продажу, проте вона придбана за залишковою вартістю у відповідності до Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт від 19.05.1989 року. Крім того, вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності на звернення за захистом своїх прав. Просила у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що сторони вступили у зареєстрований шлюб 06.11.1982 року.

31.07.2000 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу № І-ЕГ № 021850 (а.с. 9).

16 березня 1992 року між Виконавчим комітетом Луцької міської ради народних депутатів та відповідачем ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири (а.с. 7-8).

Відповідно до умов вищевказаного правочину відповідачем ОСОБА_2 було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3 за ціною 3038 крб.

Згідно до ст. 22 КпШС України (в редакції 1969 року) майно придбане подружжям під час шлюбу є їх спільною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Виходячи з положень зазначених норми Закону, набуття майна під час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів того, що квартира придбана на кошти, які належали особисто відповідачу.

Так, на обґрунтування вищевказаних доводів відповідачем була надана розписка (а.с.98), відповідно до якої 20.12.1991 року він позичив у ОСОБА_7 грошову суму у розмірі 3000 рублів.

Проте, ані з даної розписки, ані з інших доказів наданих відповідачем по справі не вбачається, що позичені ОСОБА_2 грошові кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири.

Крім того, підстави набуття майном, придбаним у шлюбі, правового статусу роздільного майна подружжя, визначені ст. 24 КпШС України, і обставини зазначені відповідачем на обґрунтування його позиції, до таких підстав Кодексом про шлюб та сім»ю України (в редакції 1969 року) не віднесені.

За таких обставин суд вважає, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за оплатним правочином (договором купівлі-продажу), за спільні грошові кошти подружжя, домовленості між сторонами щодо розподілу майна не було, шлюбний договір не укладався, а тому квартира АДРЕСА_4 є спільним майном подружжя.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 є обґрунтованими.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічна правова норма містилася і в ст. 71 ЦК Української РСР.

За змістом частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Матеріали справи не містять заяви відповідача про застосування позовної давності.

Отже, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність

Саме така правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 18.03.2015 року у справі 6-25цс15.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають судові витрати по сплаті судового збору, а саме 1800 грн.

На підставі ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212- 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1800 (тисяча вісімсот) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_9