У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 серпня 2016 року та касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 9 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що, 11 червня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитно заставний договір, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 21 757 доларів 09 центів США зі сплатою 17,04 % річних терміном до 10 червня 2013 року для придбання автомобіля марки «Мерседес Бенц», номерний знак НОМЕР_1.

У той же день на забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно із ОСОБА_3 відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному кредитному договору. 20 жовтня 2010 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банкомта публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк»(далі - ПАТ «Акцент-Банк»)укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з ОСОБА_3відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному кредитному договору.

Відповідачі зобов'язання за кредитним договором не виконували, на вимоги банку не реагували, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 13 вересня 2012 року становила 9 736 доларів 89 центів США, що за курсом Національного банку України складало 77 797 грн 76 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом в розмірі 6 706 доларів 51 цент США, заборгованість за процентами в розмірі 1 426 доларів 71 цент США, заборгованість по комісії в розмірі 438 доларів 35 центів США, пеня в розмірі 671 долар 86 центів США, штраф (фіксована часина) в розмірі 31 долар 29 центів США, штраф (процентна складова) в розмірі 462 долари 17 центів США. На вимоги банку позичальник та поручителі не реагували, борг не погасили.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на його користь 9 736 доларів 89 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 13 вересня 2012 року складало 77 797 грн 76 коп., а також понесені банком судові витрати; стягнути солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 на його користь суму заборгованості у розмірі 10 тис. грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 9 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 11 червня 2008 року у розмірі 9 736 доларів 89 центів США, що еквівалентно 77 797 грн 76 коп., у тому числі: 6 706 доларів 51 цент США - заборгованість за кредитом; 1 426 доларів США 71 цент - заборгованість по процентам за користування кредитом; 438 доларів 35 центів США -заборгованість по комісії за користування кредитом; 671 долар 86 цент США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31 долар 29 центів США - штраф (фіксована частина); 462 долари 17 центів США - штраф (процентна складова); з відрахуванням 10 тис. грн. У решті позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 серпня 2016 року заочне рішення районного суду в частині стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_3, ОСОБА_4 штрафів (фіксованої частини та процентної складової) скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. У решті рішення районного суду змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 5 320 доларів 84 центи США, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 1 116 доларів 62 центи США, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 267 доларів 21 цент США, пеню у розмірі 16 662 грн 12 коп.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції; представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, просить скасувати вказані судові рішення, провадження в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» закрити, справу в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього та ОСОБА_4 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя, при цьому суд стягнув одночасно пеню та штраф за прострочення виконання зобов'язань.

Апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення районного суду в частині стягнення пені та штрафу вірно виходив з того, що згідно зі ст. 549 ЦК України штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно - правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Змінюючи заочне рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої суми заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд виходив із того, що у зв'язку з передачею позичальником банку предмету застави для його реалізації мало місце прострочення кредитора, а тому позичальник звільняється від сплати процентів за період, коли відбувався продаж предмету застави, з 8 квітня по 21 червня 2011 року.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 11 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 21 757 доларів 09 центів США зі сплатою 17,04 % річних терміном до 10 червня 2013 року для придбання автомобіля марки «Мерседес Бенц», номерний знак НОМЕР_1, який було передано у заставу ПАТ КБ «ПриватБанк».

11 червня 2008 року на забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно із ОСОБА_3 відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному кредитному договору.

20 жовтня 2010 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з ОСОБА_3відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному кредитному договору, розмір відповідальності за яким складав 10 тис. грн.

Також судом встановлено, що 8 квітня 2011 року за актом приймання передачі ОСОБА_3 передав банку придбаний за кредитні кошти автомобіль марки «Мерседес Бенц», номерний знак НОМЕР_1.

Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави, автомобіль марки «Мерседес Бенц», номерний знак НОМЕР_1, було реалізовано 21 червня 2011 року за 14 837 доларів 91 цент США.

Згідно з ч. 4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (ч. 1 цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 цього Кодексу ).

Таким чином, ураховуючи суть взаємопов'язаних кредитних і заставних зобов'язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами пункту 12.2 укладеного між сторонами кредитно-заставного договору, породжує для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року № 6-2387цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Змінюючи розмір стягнутої суми заборгованості, апеляційний суд не перевірив доводів позивача про те, що позичальник порушив умови кредитно-заставного договору, а продаж автомобіля було проведено банком протягом двох місяців з дати його передачі ОСОБА_3, відтак банк вчинив необхідні дії для реалізації предмета застави протягом розумного строку.

Разом з тим, суд належним чином не перевірив доводів ОСОБА_3 щодо необґрунтованості позовних вимог, як і наданий банком розрахунок заборгованості за спірним кредитним договором та не дав їм правової оцінки.

Також не навів розрахунку кредитної заборгованості, порядку обчислення процентів, пені та за який строк вони нараховані.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір та визначаючи розмір заборгованості за кредитно-заставним договором, суди не звернули уваги на те, що, встановивши у кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, отже суд належним чином не дослідив, чи передбачено нарахування такої комісії законом.

Крім того, колегія суддів не може погодитись із вирішенням вимог ПАТ КБ «ПриватБанк»до ПАТ «Акцент-Банк»з таких підстав.

У ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 1, ст. ст. 2, 12 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. З огляду на це суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України та роз'яснень, викладених

в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за чч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або Господарським процесуальним кодексом України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Суди не врахували, що в одне провадження були об'єднані вимоги юридичної особи - ПАТ КБ«ПриватБанк»- до іншої юридичної особи - ПАТ «Акцент-Банк», які виникли з укладеного між ними договору поруки та підлягають розгляду в порядку господарського судочинства (ст. 12 ГПК України), та позов юридичної особи до фізичної особи, які можуть бути самостійним і окремим предметом позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 340 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню в касаційному порядку із закриттям провадження у справі.

За таких обставин судові рішення в частині вимог юридичної особи до юридичної особи не можуть вважатись законними й обґрунтованими й підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, у силу ч. 3 ст. 335 ЦПК України рішення суду першої інстанції не може залишатись у силі, судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають частковому скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 340 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_3- ОСОБА_5, та публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 9 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк»скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 9 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик