УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Карпенко С.О., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення пені у зв'язку з несплатою аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи, та остаточно просила стягнути з ОСОБА_4 пеню в розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення, починаючи з грудня 2006 року по липень 2015 року в сумі 2 883 138 грн 03 коп. та збитки від інфляції в сумі 1 271 грн 34 коп., а всього 2 884 409 грн 37 коп.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що з 09 серпня 1997 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2005 року, та від якого сторони мають спільну дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка вказувала, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 грудня 2004 року з відповідача було стягнуто аліменти на дитину в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку, починаючи з листопада 2004 року і до досягнення дитиною повноліття, проте з грудня 2006 року відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання по сплаті аліментів, внаслідок чого виникла заборгованість, яка за період з грудня 2006 року по червень 2015 року склала 91 995 грн.

З огляду на вказане ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_4, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інтонацій виходили з того, що між сторонами існує спір щодо суми заборгованості зі сплаті аліментів, який повинен бут вирішений судом за завою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом, а тому суди позбавлені можливості самостійно здійснити розрахунок пені за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань по сплаті аліментів та інфляційних збитків.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що з 09 серпня 1997 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2005 року, та від якого сторони мають спільну дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 грудня 2004 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання їх неповнолітньої дитини стягнуто аліменти у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку, починаючи з 19 листопада 2004 року до її повноліття.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка посилалася на те, що відповідач, починаючи з грудня 2006 року по червень 2015 року, неналежно виконував свої зобов'язання зі сплати аліментів, внаслідок чого утворилася заборгованість, а тому ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначено ст. ст. 194-197 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із п.п. 3, 4, 8 ст. 74 зазначеного Закону розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення в порядку, встановленому СК України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості зі сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про це стягувану і боржнику.

Згідно із роз'ясненням, викладеним у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника не допускається покладення такої відповідальності, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками.

ОСОБА_3, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалася на довідку-розрахунок заборгованості по аліментах за № 15867 від 06 липня 2015 року, видану відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, відповідно до якої заборгованість відповідача станом на 30 червня 2015 року склала 102 095 грн 47 коп. Водночас зазначена довідка не містить даних про часткову сплату відповідачем аліментів з грудня 2006 року по липень 2015 року (а.с.10 ,т. 1; а. с. 62-64, т. 2).

При цьому як встановлено судами попередніх інстанцій, державним виконавцем заборгованість ОСОБА_4 у зазначеній довідці-розрахунку у період з 01 квітня 2011 року по 30 червня 2015 року помилково визначена не з одержаної ним заробітної плати, а з розміру середньої заробітної плати по м. Києву, незважаючи на те, що у матеріалах виконавчого провадження містяться дані про те, що у період з квітня 2011 року відповідач працював і мав постійний дохід, але ці відомості всупереч положенням ст. 195 СК України не були враховані державним виконавцем.

У матеріалах справи також міститься довідка-розрахунок, видана відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві № 1163/15 від 22 січня 2016 року, згідно з якою заборгованість ОСОБА_4 по аліментах станом на 30 червня 2015 року склала 26 799 грн 46 коп.; при цьому зазначена довідка не містить щомісячного розміру заборгованості зі сплати аліментів (а. с.77-79, т. 1).

Крім того, згідно з довідкою про сплату аліментів, виданою відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного правління юстиції в м. Києві № 564820 від 17 лютого 2016 року, заборгованість ОСОБА_4 по аліментах станом на 17 лютого 2016 року відсутня, оскільки в матеріалах виконавчого провадження містяться відомості про сплату відповідачем аліментів у період з 01 липня 2015 року по 31 січня 2016 року (а. с. 158, т. 1).

Таким чином суди попередніх інстанцій правильно встановили, що між сторонами існує спір щодо заборгованості зі сплати аліментів, який повинен бути вирішений судом за заявою заінтересованої сторони у порядку встановленому законом, але при цьому помилково обґрунтували свої висновки тим, що суд першої та апеляційної інстанцій позбавлені можливості правильно визначити суму пені за прострочення сплати аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених платежів за кожен день прострочення.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це вид забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Отже, з урахуванням правої природи пені як дієвого стимулу належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різнитись.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 6-1477цс15 від 03 лютого 2016 року та 6-300цс16 від 16 березня 2016 року, яка має враховуватися судами при застосуванні таких норм права в силу положень ст. 360-7 ЦПК України.

Разом із тим, суди першої та апеляційної інстанції хоч і послались у судових рішеннях на зазначені постанови, але не врахували викладену в них правову позицію щодо визначення суми пені за прострочення сплати аліментів.

Згідно із ст. 10 ЦПК України, якою визначені правила змагальності цивільного судочинства, на суд покладено обов'язок сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, що полягає в роз'ясненні особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов'язків, попередженні про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприянні здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору помилково не застосували норми матеріального права щодо визначення суми пені за прострочення сплати аліментів та порушили норми процесуального права, викладені у ст. 10 ЦПК України, дійшовши передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, а тому ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: С.О. Карпенко

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович