Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 22-ц/778/2148/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що з 1966 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 до його смерті 23.11.2012 року. Під часу шлюбу ними з чоловіком було набуто наступне майно: квартира АДРЕСА_1; крамниця продовольчих та непродовольчих товарів за адресою: м. Запоріжжя, бул. Шевченко, буд. 62 (літ. О-2), загальною площею 239,7 м.кв. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина у вигляді вказаного майна. Іншими спадкоємцями є їхні діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_7, які прийняли спадщину.

09.03.2016р. вона звернулася до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право власності як пережившому подружжю, але постановою нотаріуса їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу на квартиру та реєстрацію права власності на крамницю після смерті чоловіка. У звязка із зазначеним позивач просила суд визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1; визнати крамницю продовольчих та непродовольчих товарів, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, бул. Шевченко, буд. 62 (літ. О-2), загальною площею 239,7 м.кв, спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6; визнати за нею право власності на ? частку будівлі крамниці продовольчих та непродовольчих товарів в порядку спадкування за законом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.05.1966р. був укладений шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (а.с. 7).

23 листопада 2012р. ОСОБА_6 помер (а.с. 8).

Спадкоємцями першої черги після його смерті є дружина ОСОБА_2 та двоє їх спільних синів ОСОБА_5 і ОСОБА_4

З матеріалів спадкової справи, відкритої після померлого ОСОБА_6, вбачається, що ОСОБА_4 27 листопада 2012 року звернувся з заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини звернувся 04.04.2013р. ОСОБА_2 декілька разів подавала нотаріусу заяви різного змісту ( відмова від спадщини, прийняття спадщини).

За життя 23.02.2012р. ОСОБА_6 склав заповіт, яким заповідав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 сину ОСОБА_5

Іншим, пізніше складеним заповітом від 21.11.2012р., ОСОБА_6 заповідав все своє майно, яке буде йому належати на день смерті, другому сину ОСОБА_4

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про визнання заповіту від 21.11.2012р. недійсним.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 10.09.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2016 року, визнано недійсним заповіт, складений 21.11.2012 року ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 (а.с. 54-55).

28.11.2012р. ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини після померлого чоловіка на користь ОСОБА_4 20.05.2013р. вона відкликала цю заяву. 22.05.2013р. ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини після померлого чоловіка на користь ОСОБА_4, у якій вказувала, що їй відомо про складання заповіту не на її користь, але на отриманні свідоцтва про право на обовязкову частку вона не претендує.

Відтак, за матеріалами спадкової справи вбачається, що останньою заявою від 22.05.2013р., поданою в межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, ОСОБА_2 відмовилась від спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_6, проте відмови щодо оформлення їй свідоцтва про право власності на ? частку у спільному майні подружжя не висловлювала ( а.с. 61).

Про вказане свідчить подання нею нотаріусу 09.03.2016р. заяви про видачу свідоцтва про право власності на ? частку у майні як пережившого з подружжя.

Постановою нотаріуса від 10 березня 2016р. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя після померлого 23.11.2012р. ОСОБА_6 з тих підстав, що, вона не надала правовстановлюючого документу на квартиру АДРЕСА_1 та реєстрація права власності чоловіка на крамницю здійснена після його смерті (а.с. 9-10).

Зважаючи на вказані обставини, ОСОБА_2 в позові до інших спадкоємців просила визнати за нею право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, визнати майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на частку у спільному майні подружжя.

Відмовляючи в цьому позові, суд виходив із того, що від права спадкування за законом та обов»язкової частки у спадщині позивач відмовилась, подавши відповідну заяву нотаріусу, а щодо вимог про визнання майна спільним майном подружжя та визнання права власності на ? частку у цьому майні позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем ОСОБА_5

В апеляційній скарзі наголошується на тому, що судом безпідставно розглядались вимоги щодо спадкування ОСОБА_2 за законом, оскільки ніким не заперечувалось, що останньою заявою до нотаріуса від 22.05.2013р. вона відмовилась від спадкування, але такої відмови з приводу отримання свідоцтва про право пережившого подружжя на ? частку у спільному майні з її боку не малось. Також в скарзі зазначається про неправильне застосування судом норм матеріального права щодо строків позовної давності, що призвело до помилкових висновків про його пропуск позивачем.

Перевіривши ці доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, колегія вважає їх частково обґрунтованими з огляду на наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з 06.05.1966р. по день смерті чоловіка перебували в зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу ними була придбана на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого АТ «Запорізька Біржа» 06.07.1993р., квартира АДРЕСА_2. За даними ТОВ «ЗМБТІ» вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_6, яку позивач вважає спільним майном подружжя.

Також спільним майном подружжя позивач вказувала крамницю продовольчих і непродовольчих товарів, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, бульвар Шевченка, 62, та зареєстровану за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності САЕ 891249, виданого виконкомом Запорізької міської ради 13.12.2012р., тобто вже після смерті ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_5 наголошував на тому, що крамниця не може бути спільним сумісним майном позивача та померлого ОСОБА_6, оскільки останній набув її у спадщину при спадкуванні після своєї матері, яка фактично збудувала нею на належній їй земельній ділянці.

Проте суд ретельно дослідив підстави набуття ОСОБА_6 права власності на крамницю та за здобутими у справі документами встановив такі обставини.

Інспекцією ДАБК м. Запоріжжя 05.08.2005р. ОСОБА_6 видано дозвіл № 406 на будівництво крамниці продовольчих та непродовольчих товарів за адресою: м. Запоріжжя, бул. Шевченко, буд. 62 (а.с. 11).

Інспекцією ДАБК у Запорізькій області 14.04.2009р. ОСОБА_6 видано дозвіл № 00254-09 на будівництво крамниці продовольчих та непродовольчих товарів за адресою: м. Запоріжжя, бул. Шевченко, буд. 62 (а.с. 12).

Інспекцією ДАБК у Запорізькій області 19.07.2012р. зареєстровано декларацію про готовність обєкта до експлуатації - крамниці продовольчих та непродовольчих товарів за адресою: м. Запоріжжя, бул. Шевченко, буд. 62 (а.с. 13-17).

Рішенням Запорізької міської ради № 448/15 від 30.11.2012р. оформлено право власності ОСОБА_6 на крамницю продовольчих та непродовольчих товарів за адресою: м. Запоріжжя, бул. Шевченко, буд. 62, (літ.О-2) (а.с. 18).

Відповідно до свідоцтва право власності на крамницю продовольчих та непродовольчих товарів за адресою: м. Запоріжжя, бул. Шевченко, буд. 62, (літ.О-2) зареєстровано за ОСОБА_6 13.12.2012 року (а.с. 19).

Перевіривши, яке нерухоме майно ОСОБА_6 отримав в спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_9, суд встановив наступне.

Відповідно до додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.04.2009р. ОСОБА_6 набув право власності після матері ОСОБА_9 на домоволодіння 62 по бул. Шевченко в м. Запоріжжі, розташоване на земельній ділянці площею 1259 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовані: житлові будинки літ. А, літ. Б, сарай літ. В; навіси літ. Ж, З; хвіртка «8»; паркани «9», «7», «6»; водопровід «10»; замощення «ІІ». У примітці в цьому свідоцтві зазначено, що на земельній ділянці також самовільно побудовано: сараї «Н», «Е», кіоски «К», «М», недобудована крамниця «О» (а.с. 100).

Отже, недобудована крамниця «О» не могла бути об»єктом спадкування, оскільки спадкодавиця на час смерті не зареєструвала право власності на неї. Крім того, як встановлено вище, будівництво крамниці здійснював ОСОБА_2 як приватний підприємець.

Рішенням Запорізької міської ради № 293/93 від 27.07.2004 ОСОБА_9 дозволена зміна цільового призначення частини земельної ділянки 0,0119 га по бульвару Шевченка 62 для розташування магазину ПП ОСОБА_6 (а.с. 121). В 2004 році ОСОБА_9 передала в оренду ПП ОСОБА_6 частину земельної ділянки 0,0119 га по бульвару Шевченка 62 для розташування магазину ( а.с. 122-126).

Як пояснив в судовому засіданні спеціаліст ТОВ «ЗМБТІ» ОСОБА_10, позначка будівлі крамниці на території домоволодіння 62 по бул. Шевченка в м. Запоріжжі з літ.О на літ.О-2 відбулася внаслідок добудови другого поверху, але це є одна і та ж будівля.

Таким чином, за матеріалами справи встановлено, що саме ОСОБА_6 як приватний підприємець розпочав будівництво крамниці літ «О», уклавши в 2004р. договір оренди частини земельної ділянки за адресою м. Запоріжжя, бульвар Шевченка, 62 з ОСОБА_9 та отримавши всі необхідні дозволи на будівництво, яку добудував у 2012р., створивши новий об»єкт нерухомості крамницю літ. «О2», який ним же був введений в експлуатацію

За життя ОСОБА_6 надав всі необхідні документи для оформлення права власності на цю крамницю, але рішення № 448/15 Запорізькою міською радою про оформлення права власності за ОСОБА_6 на крамницю продовольчих та непродовольчих товарів (літ. «О») загальною площею 239,7 кв.м, розташовану по бульвару Шевченка, 62 в м. Запоріжжі було прийнято 30.11.2012р., тобто вже після його смерті ( а.с. 141).

З огляду на зазначене, колегія вважає вірними висновки суду, що крамниця не була об»єктом спадкування ОСОБА_6 після смерті матері, а як збудована під час шлюбу ОСОБА_6 з ОСОБА_2 є об»єктом їх спільної сумісної власності як подружжя.

Відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційної скарги на неправильність цих висновків суду не подавалось.

Разом з тим, встановивши ці обставини, суд вказував, що перебіг строку позовної давності за вимогами про право власності у спільному майні подружжя розпочався для позивача з наступного дня після смерті ОСОБА_6 23.11.2012р. та закінчився 24.11.2015р. Відтак, остання, звернувшись до суду з відповідним позовом 25.10.2016р. пропустила строк позовної давності, у зв»язку з чим її позов в цій частині задоволенню не підлягає. При цьому, суд першої інстанції зробив такі висновки на підставі положень ст. 104 СК України щодо припинення шлюбу у разі смерті одного з подружжя та ч. 2 ст. 72 СК України, вважаючи, що оскільки шлюб припинено у зв»язку із смертю чоловіка, то на поділ майна розповсюджується трирічний строк з дати припинення шлюбу (дати його смерті).

Проте колегія не може погодитись з такими висновками суду, оскільки вони суперечать нормам матеріального права щодо строків позовної давності.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог

про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. У частині 2 цієї норми вказується, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Частиною 1 статті 104 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим. В частині 2 цієї норми зазначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. А в частині 3 конкретизовано, що якщо один із подружжя помер до набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, вважається, що шлюб припинився внаслідок його смерті.

Отже, законодавець в статті 104 СК України чітко розмежовує підстави для припинення шлюби, якими є смерть одного з подружжя та розірвання шлюбу. Вказані підстави припинення шлюбу мають різні правові наслідки для пережившого подружжя.

В статті 72 СК України річ йдеться саме про розірвання шлюбу як однієї з підстав його припинення, та взагалі не йдеться про узагальнене поняття «припинення шлюбу», до якого належить одночасно друга підстава - смерть одного з подружжя.

Відтак, суд помилково вважав, що вимоги ч. 2 ст. 72 СК України розповсюджуються на випадки смерті одного з подружжя.

Крім того, за встановленими обставинами справи, письмовими поясненнями сторони позивача, змісту апеляційної скарги фактично вбачається, що вимоги позивача базуються на ст. 71 ЗУ «Про нотаріат», згідно з якою у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Главою 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012р. за № 296/5, якою врегульовано видачу свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя у випадку смерті одного з подружжя, не передбачено строків видачі такого свідоцтва.

З наданої спадкової справи вбачається, що спадщина після смерті ОСОБА_11 жодним із спадкоємців ще не оформлена, свідоцтва про право на спадщину не видані.

ОСОБА_2 перша звернулась до нотаріуса з приводу оформлення майна, що зареєстроване за спадкодавцем ОСОБА_6, але є спільною сумісною власністю, із заявою від 09.03.2016р. про оформлення своєї частки у спільному майні подружжя. Відмовляючи ОСОБА_2 в видачі відповідного свідоцтва, нотаріус в якості підстав зазначав відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів на майно за померлим чоловіком заявниці, але про пропуск строку для оформлення майна або про відсутність у неї такого права в постанові нотаріуса не йдеться.

Між тим, свідоцтва спадкоємцям починають видаватись нотаріусом після спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини та не обмежені будь-яким строком, якщо спадкоємець належним чином прийняв спадщину.

ОСОБА_2 в останній заяві нотаріусу, поданій 22.05.2013р. сповістила про відмову від спадщини, але не відмовилась від свого права на частку в спільному майні подружжя, що підтверджується матеріалами спадкової справи та листом від 02.03.2017 року приватного нотаріуса ОСОБА_12, яка розяснила ОСОБА_4, що ОСОБА_2 відмовилася від спадкових прав, але від права власності на частку в спільному майні подружжя не відмовлялася (а.с. 120).

Отже, про своє порушене право ОСОБА_2 взнала 10.03.2016р., отримавши постанову нотаріуса, про відмову у видачі свідоцтва про право власності в спільному майні.

Саме з цього часу в неї почався відлік строку позовної давності, який вона перервала 25.10.2016р., подавши позов до суду про визнання права на частку у спільному майні.

Таким чином, висновки суду про пропуск позивачем строку позовної давності суперечать як матеріалам справи, так і наведеним вимогам норм матеріального права, які неправильно застосовані судом першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення позовних вимог ОСОБА_13 в частині спільного майна подружжя.

Тому рішення в цій частині підлягає скасуванню у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_13 про визнання квартири та крамниці спільним майном подружжя та визнання за нею права власності на ? частку у цьому майні.

Разом з тим, висновки суду щодо відсутності у ОСОБА_13 права на спадкування у зв»язку з відмовою від спадщини є правильними, та, незалежно від того, що апелянт в скарзі зазначає, що суд в цій частині неправильно визначився з предметом позову, колегія залишає рішення в цій частині без змін, оскільки прохальна частина позову викладена, зокрема, із формулюванням про спадкування.

Ухвалюючи нове рішення, колегія вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України.

Так, позов ОСОБА_13 заявлявся про право власності на ? частку у двох об»єктах нерухомого майна, тому є задоволеним повністю, хоча тільки з однієї підстави. Тому судовий збір підлягає компенсації їй за рахунок відповідачів в повному обсязі.

Позивач сплати за подання позову 1654,23 грн. та доплатила на вимогу суду 5787 грн. ( а.с. 6, 25), за подання апеляційної скарги позивач сплатила 8 185,32 грн. ( а.с. 187-188), а всього 15 626,55 грн. Вказаний судовий збір належить до стягнення на її користь з відповідачів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у рівних частках по 7 813,27 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2017 року у цій справі скасувати в частині відмови в позовних вимогах про визнання квартири та крамниці спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Позов ОСОБА_2 в цій частині задовольнити.

Визнати крамницю продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, бул. Шевченко, буд. 62, загальною площею 239,7 м. кв., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку крамниці продовольчих та непродовольчих товарів літ. О-2, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, бул. Шевченко, буд. 62, загальною площею 239,7 м.кв., припинивши право власності ОСОБА_6 на ? частку цієї крамниці.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 понесені у справі судові витрати в сумі 15 626 (п'ятнадцять тисяч шістсот двадцять шість) гривень 55 копійок, по 7 813 (сім тисяч вісімсот тринадцять) гривень 27 копійок з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_16