У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 2 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 15 січня 2015 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого останній позичив у нього грошові кошти в розмірі 2 млн 572 тис. грн, які зобов'язався повернути до 30 січня 2015 року. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, грошові кошти йому не повернув.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь: борг за договором позики від 15 січня 2015 року в розмірі 2 млн 572 тис. грн, інфляційні втрати в розмірі 136 316 грн, 3 % річних у розмірі 9 090 грн 08 коп., пеню в розмірі 552 980 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 3 тис. грн та 3 654 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, який у подальшому просив суд залишити без розгляду.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 6 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 2 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 270 386 грн 08 коп. боргу, з яких: 2 млн 572 тис. грн - основний борг,552 980 грн - пеня, 9 090 грн 08 коп. - 3 % проценти річних,136 316 грн - інфляційнівтрати. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що боргові зобов'язання згідно із договором позики повернуті ОСОБА_4 шляхом переуступки права вимоги на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УкрМет» (далі - ТОВ «УкрМет») та стягнення грошової суми за рішенням суду в розмірі 2 млн 572 тис. грн. При цьому договір, укладений 15 січня 2015 року між сторонами, не є борговою розпискою і не свідчить про отримання вищезазначених грошових коштів відповідачем і його обов'язок повернути ці кошти позивачу.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що відповідач є позичальником за укладеним між сторонами договором позики від 15 січня 2015 рокукоштів, свої зобов'язання з повернення грошових коштів, які були предметом договору позики, у встановлений договором термін не виконав, тому наявні правові підстави для стягнення з нього грошових коштів за цим договором з урахуванням сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 15 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого останній позичив 2 млн 572 тис. грн., які зобов'язався повернути до 30 січня 2015 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Так, договір позики підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуєотримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що є директором та засновником товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Галтекс» (далі - ТОВ «СП «Галтекс»), яке в результаті невиконання своїх господарських зобов'язань перед ТОВ «УкрМет», директором якого є ОСОБА_3, має заборгованість у розмірі 2 млн 572 тис. грн і з метою забезпечення виконання зобов'язань між товариствами, між їхніми директорами 15 січня 2015 рокубуло укладено договір позики на аналогічну суму.

Отже, апеляційний суд не перевірив, чи не існували між зазначеними вище юридичними особами, керівниками яких були сторони у справі, комерційні чи господарські відносини. У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України зазначені факти апеляційним судом досліджені та оцінені не були.

Також апеляційний суд не надав належної правової оцінки наданим відповідачем доказам: рішенню господарського суду Львівської області від 24 червня 2015 року про стягнення з ТОВ «СП «Галтекс» на користь ТОВ «УкрМет» заборгованості, договору про відступлення права вимоги від 27 січня 2015 року та протоколу переговорів від 27 січня 2015 року, в якому міститься посилання на договір позики, як на спосіб забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «СП «Галтекс» перед ТОВ «УкрМет».

У зв'язку із цим апеляційному суду слід з'ясувати та встановити справжню правову природу договірних взаємовідносин сторін та врахувати при новому розгляді справи, що не оспорювання відповідачем договору позики, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки справжня правова природа договірних правовідносин підлягає з'ясуванню і при такому предметі позову як стягнення заборгованості за договором позики.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не дослідив і не оцінив належним чином доводи сторін щодо договору позики від 15 січня 2015 року та не встановив справжню природу цього договору.

При цьому апеляційний суд взагалі не навів розрахунків, з яких він виходив при задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та пені.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 2 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта