СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10886/16-ц

пр. № 2/759/798/17

25 жовтня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Миколаєць І.Ю.

при секретарі Шелудько В.В.

за участю позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_9, який є колишнім чоловіком його доньки ОСОБА_6, до ОСОБА_8 - матері відповідача ОСОБА_9, а також до своєї доньки ОСОБА_6 з вимогами витребування у них майна, яке перебуває, як вважає позивач, у чужому незаконному володінні ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з визнанням свого права власності на це майно, зокрема на:

-посудомийну машину «SIMENS», вартістю 2500 грн.;

-пральну машину «Бош Макс», вартістю 3000 грн.;

-покриття підлоги ламінат, з м'якою під ложкою 26 м.кв. (11 упаковок), вартістю 2349 грн. 98 коп.;

-раковину умивальника з тумбочкою, вартістю 1550 грн.;

-холодильник «Gorenje RK 65 SYW», вартістю 7215 грн.;

-духову електричну «SIMENS HB 23 AB 520», вартістю 2616 грн.;

-поверхню газову плиту «SIMENS HB 23 AB 520», вартістю 2775 грн.;

-витяжку вбудовану «CATA TF 2003», вартістю 623 грн.

Також просить, зобов'язати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повернути ОСОБА_2:

-посудомийну машину «SIMENS», вартістю 2500 грн.;

-пральну машину «Бош Макс», вартістю 3000 грн.;

-покриття підлоги ламінат, з м'якою під ложкою 26 м.кв. (11 упаковок), вартістю 2349 грн. 98 коп.;

-раковину умивальника з тумбочкою, вартістю 1550 грн.;

-холодильник «Gorenje RK 65 SYW», вартістю 7215 грн.;

-духову електричну «SIMENS HB 23 AB 520», вартістю 2616 грн.;

-поверхню газову плиту «SIMENS HB 23 AB 520», вартістю 2775 грн.;

-витяжку вбудовану «CATA TF 2003», вартістю 623 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що усе вищевказане майно придбане ним упродовж 2006 - 2013 років за власні та кредитні кошти, належить позивачу та було передано на зберігання відповідачам ОСОБА_8 і ОСОБА_9, ОСОБА_6 за адресою їх спільного проживання у АДРЕСА_1, після одруження ОСОБА_9 з його дочкою ОСОБА_6 В подальшому, 22.06.2016 року шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_9 розірвано, однак відповідач ОСОБА_9 відмовляється повертати позивачу вищезазначене, передане на зберігання, майно.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити з викладених у позові підстав.

Відповідачка ОСОБА_6 у судовому засіданні позов визнає.

Представники відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечують проти задоволення позовної заяви, оскільки вимоги позову є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства та просять суд відмовити в задоволенні позовута стягнути з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як пояснює відповідач ОСОБА_6 вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_9 з 26.11.2011 року.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 (після розірвання шлюбу ОСОБА_6) 22.06.2016 року було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 виданого Святошинським районним у м.Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві від 22.06.2016 року, актовий запис № 203 (а.с.16).

Як пояснює позивач, ним упродовж 2006-2013 років за власні та кредитні кошти було придбано майно, яке є предметом позову та передано на зберігання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 після одруження його доньки ОСОБА_6 з ОСОБА_9 у 2011 році.

Позивачем надаються чеки, товарні чеки, квитанції як доказ існування майн, яке було передано відповідачам.

Позивач стверджує, що він спірне майно передавав відповідачам на зберігання, а вони не виконують його вимогу про повернення спірного майна.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажедавцем), і повернути її поклажедавцеві у схоронності.

Згідно вимог ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках встановлених статтею 208 цього Кодексу, тобто:

-правочини між юридичними особами;

-правочини між юридичною і фізичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу;

-правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу;

-інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Допитані в якості свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 пояснили суду обставини, щодо придбання вище зазначеної техніки, однак не доведено факту укладення між позивачем і відповідачами договору зберігання речей, а також його укладення на суму, яка дозволяє застосувати усну форму такої угоди.

Окрім того, у позові взагалі не вказано форму, місце і дату укладення договору зберігання, його суму (плату за зберігання), порядок та умови відшкодування витрат на зберігання, строк дії угоди, права, обов'язки та відповідальність сторін, інші істотні умови.

Разом з тим, позивач посилається на свідків як на осіб, які можуть підтвердити факт укладення договору зберігання між ним і відповідачами.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Абзац 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України звертає увагу судів на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов будь-якого цивільно-правового договору ЦК України відносить умову про предмет договору та решту умов, що визначені істотними законом, сторонами, або є істотними внаслідок необхідності для договорів відповідного виду.

Отже, відсутність у підписаному зберігачем документі положень щодо предмета, ціни або строку дії договору зберігання свідчить про недосягнення сторонами договору згоди щодо його істотних умов, тобто про не укладеність договору зберігання з усіма відповідними правовими наслідками.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому, як передбачено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поряд із цим, позивач не довів, що спірне майно передавалось ним, а відповідачами приймалося на зберігання, оскільки позивачем ОСОБА_2 не надано будь-яких розписок, актів, квитанцій чи інших документів, які б підтверджували це. Відтак, подія передачі побутової техніки на зберігання відповідачам залишається лише тільки думкую позивача.

З огляду на вищевикладене, відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2, оскільки позивачем не надано належних доказів, які підтверджують наявність між сторонами зобов'язальних відносин зберігання.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту такого порушеного, невизнаного або оспорюваного права є визнання права.

Тобто, захисту, у т.ч. судовому, підлягають цивільні права, а підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цих прав.

Так, порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у:

-недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону (ст. 215 ЦК);

-протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні (ст. 321 ЦК);

-безпідставному заволодінні особою майном іншої особи - власника (ст. 387 ЦК);

-вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном (ст. 391 ЦК);

-заподіянні фізичній чи юридичній особі майнової чи немайнової (моральної) шкоди (статті 1166 - 1167 ЦК).

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Наявність між сторонами зобов'язальних правовідносин виключає можливість пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки передання майна в користування особі, яка зобов'язалась повернути це майно після закінчення строку, на який воно передане, але не виконує цього обов'язку, базується на умовах укладеного між сторонами договору та регулюється відповідно розділом III книги 5 ЦК України. Майно, передане власником іншій особі у володіння або користування за договором між ними, не може вважатися таким, що вибуло з володіння власника не з його волі».

Відповідно до п. 3 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», до речових способів захисту права власності належать позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, позови про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, і позови про визнання права власності.

Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, до володіючого не власника повернути майно в натурі.

До умов пред'явлення віндикаційного позову належать такі:

1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю;

2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи;

3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним.

Позивач ОСОБА_2 не зазначив індивідуальних ознак спірного майна, у зв'язку із чим його неможливо ідентифікувати та виокремити серед інших однорідних речей, а тому позові із цих підстав є недоведеним і необґрунтованим.

Окремо необхідно зазначити про безпідставне зазначення у позові ОСОБА_6 як співвідповідача у вказаному спорі.

Згідно ст. 32 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами до кількох відповідачів.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається якщо:

1)предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів;

2)права і обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави;

3)предметом спору є однорідні права і обов'язки.

Жоден із зазначених критеріїв відповідача ОСОБА_6 не стосується. Відповідачка ОСОБА_6 на момент звернення із позовом до суду у квартирі АДРЕСА_1 не проживала та виконати вимоги позивача фізично не може, про що останньому достовірно відомо.

У тексті позову відсутня будь-яка вимога адресована відповідачці ОСОБА_6

Водночас, згідно ст. 216 ЦПК України суд ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного із них, або зазначити, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Поряд із цим, сам позивач вказує, що передав майно на зберігання ОСОБА_9 і ОСОБА_8, а тому навіть виходячи тільки із цього ОСОБА_6 не є стороною у спірних правовідносинах за цим позовом.

Таким чином, пред'явлення ОСОБА_2 до ОСОБА_6 позову про витребування майна з чужого незаконного володіння є технічним прийомом, суть якого зводиться до ролі такого відповідача, котра формально полягає лише у повному визнанні позову.

На підставі ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо не право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України,доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини третьої ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами, або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу.

Згідно п.п.47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року:

«47. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

48. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені».

Крім того, Вищий спеціалізований суд України в своїй ухвалі по справі №537/3062/15ц від 14.11.2016 року зазначив, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено у п. 47 вищевказаної постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаним із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Отже, з позивача на користь відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 слід стягнути витрати на правову допомогу у сумі по 2 500 грн. кожному.

З врахуванням досліджених обставин справи та викладеним вимог законодавства, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про витребування майна із чужого незаконного володіння.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 169, 209, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_4, зареєстрована: АДРЕСА_3 судові витрати - витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований: АДРЕСА_3 судові витрати - витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційному суді м.Києва через районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Ю.Миколаєць