АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6622/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Даниленко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Поліщук Н.В., Шахова О.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача Штронда А.М.

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2017року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись до суду із вищевказаним позовом ставив питання про стягнення із ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, допустивши заборгованість, яка станом на 30.04.2016 року становить 14 965,29 гривень, яку відмовляється повернути на користь банку у добровільному порядку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк » було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» загальну суму заборгованості у розмірі - 14 370,88 гривень.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У решті позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду відповідач подала апеляційну скаргу, де ставила питання про його скасування та постановлення нового про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав застосування строків позовної давності. Вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнала, заперечувала проти її задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог з урахуванням положень ст. 525, 526 ЦК України вказував на те, що відповідач по справі не виконала своїх зобов'язань щодо повернення коштів, які були надані позивачем у відповідності до договору від 05.10.2012 року. За умовами якого банк зобов'язувався надати ОСОБА_5 кредит у розмірі 1 400 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

У той же час, суд першої інстанції зважаючи на положення п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» щодо несправедливих умов договору про встановлення вимоги сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, вважав що до стягнення підлягає заборгованість у сумі 14 370,88 гривень, яка складається заборгованості за кредитом - 890,27 гривень, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 9836,20 гривень, заборгованості за пенею та комісією - 3050 гривень, штраф (фіксована частина) - 250 гривень (500-50%), штраф (процентна складова) - 344, 41 гривень (688,82-50%).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 2 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов'язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч.1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Про ознайомлення із запропонованими умовами відповідача свідчить її підпис в анкеті - заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. ( а.с. 8). Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що узгоджується з положеннями ст. 634 ЦК України.

Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до даних заяви, ОСОБА_5 оформлено платіжну картку зі встановленим кредитним лімітом 1400 гривень.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції залишив поза увагою надані банком виписки з карткового рахунку, де у відповідача момент виникнення заборгованості за кредитом починається з 30.11.2012 року. Відтак, з вказаної дати у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми кредиту, але останній звернувся із позовом до суду лише в 2016 році, пропустивши строки позовної давності.

Колегія суддів не вбачає правових підстав для їх застосування. Так як згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК відмовлено у позові з підстав пропуску строку позовної давності може бути лише якщо про це заявлено стороною ( відповідачем) у спорі. У ході розгляду справи в суді першої інстанції до часу постановлення судового рішення відповідачем заява про застосування строків позовної давності не подавалася.

Крім того, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач залишок простроченої заборгованості який виник у неї станом на листопад 2012 року повністю сплатила в червні 2013 року. І лише починаючи з 31.07.2013 року знову почала виникати прострочена заборгованість за наданим кредитом.

Відтак, позивач звертаючись в червні 2016 року до суду з позовом дотримався строків позовної давності - ст. 257 ЦК згідно якої встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Беручи до уваги те, що відповідачем належним чином взяті зобов'язання не виконуються, у зв'язку із чим виникла заборгованість, колегія суддів вважає, що до задоволення підлягають вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі - 890, 27 гривень та 9836, 20 гривень заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення штрафу в сумі 500 гривень (фіксована частина) та 688, 82 гривни штрафу (процента складова) з огляду на таке.

Відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг передбачено стягнення штрафу з позичальника при порушенні останнім строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням.

Окрім того, умовами договору передбачена сплата пені у разі прострочення виконання зобов'язання.

В Постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15 висловлена наступна правова позиція:

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про не дотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає, що в частині задоволення вимог про стягнення штрафу слід відмовити з огляду на зазначені вище вимоги законодавства та правову позицію Верховного Суду України.

Також, на думку колегії суддів не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення 3050 гривень в якості заборгованості за пенею та комісією.

Наданий розрахунок заборгованості за договором не вказує на складову частину розрахунку такої заборгованості. Як і часу її нарахування, щоб давало підстави суду перевірити його арифметичну правильність та відповідність положенням ст. 258 ЦК, зокрема частина друга якої передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені).

Крім того, Положеннями Умов та Правил надання банківських послуг, а саме п. 1.1.1. визначені терміни та поняття, які застосовуються для цілей Умов та Правил надання банком послуг. І які за своїм змістом не передбачають такого визначення як заборгованість «за пенею та комісією « ( як єдиного цілого визначення заборгованості). Позовна заява також не містить посилань на норми діючого законодавства в цій частині на підтвердження правомірності вимоги ( стягнення заборгованості за пенею та комісією).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України про часткове задоволення вимог позивача з зазначених вище підстав.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції в порядку положень ст. 82 ЦПК України було частково задоволено клопотання відповідача ( як особи, яка подала апеляційну скаргу) про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі за її апеляційною скаргою на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року , то в силу вимог ст.. 88 ЦПК України з ОСОБА_5 підлягає до стягнення судовий збір на користь держави у розмірі 1600 гривень.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2017року скасувати та постановити нове, за яким:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, № п/р одержувача: 3111, МФО №305299) 890,27 (вісімсот дев'яносто гривень двадцять сім копійок) - заборгованість за кредитом; 9 836,20 (дев'ять тисяч вісімсот тридцять шість гривень двадцять копійок) - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а всього 10 726,47 (десять тисяч сімсот двадцять шість гривень сорок сім копійок).

У задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі - 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: