У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання видати наказ про надання відпустки по догляду за дитиною, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 13 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона перебувала з приватним акціонерним товариством «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» (далі - ПрАТ «СО «Азот») у трудових відносинах і працювала на посаді інженера 1-ї категорії лабораторії антикорозійного захисту центральної лабораторії підприємства. Наказом від 1 грудня 2015 року № 0111-КП її звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом в період часу з 16 липня 2015 року по 12 листопада 2015 року.

Звільнення вважає незаконним, оскільки в зазначений період часу вона мала б знаходитись у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яка безпідставно не була надана підприємством за її, ОСОБА_3, заявою. Крім того, позивач посилається на те, що в зазначений в наказі період часу вона була відсутня на роботі з поважних причин, а саме: у зв'язку з хворобою та перебуванням на лікуванні, а також посилається на порушення підприємством передбаченого законодавством порядку накладення дисциплінарного стягнення (порушено строк притягнення до відповідальності, не ознайомлено її особисто з наказом про звільнення, не забезпечена можливість бути присутньою на засіданні профспілкової організації з приводу її звільнення). Таким чином, просила позов задовольнити.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 13 квітня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді інженера (хім. технології) 1 категорії лабораторії антикорозійного захисту центральної лабораторії ПрАТ «СО «Азот».

Визнано наказ виконуючого обов'язки Голови правління ПрАТ «СО «Азот» від 1 грудня 2015 року № 0111-КП про звільнення ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним та зобов'язано ПрАТ «СО «Азот». скасувати наказ від 1 грудня 2015 року № 0111-КП.

Стягнуто з ПрАТ «СО «Азот» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 2 грудня 2015 року по 26 лютого 2016 року, в загальній сумі 13 181 грн 96 коп. Стягнуто з ПрАТ «СО «Азот» на користь ОСОБА_3 компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 2 500 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ПрАТ «СО «Азот» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

У касаційній скарзі ПрАТ «СО «Азот», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що у відповідача не було підстав для розірвання договору на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки протягом часу з 16 липня 2015 року по 12 листопада 2015 року позивач була відсутня на роботі з поважних причин, а саме: у зв'язку з хворобою і перебуванням на лікуванні у Республіці Сінгапур, а тому застосування по відношенню до неї такого заходу стягнення, як звільнення, є необґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками суду першої інстанції та також зазначив, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що ОСОБА_3 перебувала з ПрАТ «СО «Азот» у трудових відносинах і працювала у якості інженера 1-ї категорії лабораторії антикорозійного захисту центральної лабораторії підприємства. Наказом від 1 грудня 2015 року № 0111-КП її звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин в період часу з 16 липня 2015 року по 12 листопада 2015 року.

Відповідно до пояснень ОСОБА_3 від 17 листопада 2015 року, наданих начальнику центральної лабораторії ПрАТ «СО «АЗОТ» РезникТ.С., позивач пояснює свою відсутність на роботі в період з 16 липня 2015 року по 12 листопада 2015 року тим, що вона знаходячись у відпустці в Республіці Сінгапур захворіла, після чого вона звернулася до лікаря, який призначив їй лікування.

3 листопада 2015 року директор департаменту з управління персоналом ПрАТ «СО «АЗОТ» Лебедев С.І. звернувся до Голови правління ПрАТ «СО «АЗОТ» із службовою запискою, в який просив розглянути на засідання правління питання щодо відсутності на роботі ОСОБА_3 в період часу з 16 липня 2015 року по 12 листопада 2015 року.

27 листопада 2015 року Голова правління ПрАТ «СО «АЗОТ» Бугаєв Л.С. звернувся до голови профкому профспілкової організації підприємства із поданням щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_3 за прогул без поважних причин.

Відповідно до копії протоколу засідання Президії Профспілкового комітету ПрАТ «СО «Азот» від 1 грудня 2015року № 16, профспілковим комітетом ПрАТ «СО « Азот» надано згоду на звільнення ОСОБА_3 відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Наказом в.о. голови правління ПрАТ «СО « АЗОТ» від 1 грудня 2015 року № 0111-КП «Про звільнення», звільнено 1 грудня 2015 року інженера (хімтехнології) 1 категорії лабораторії антикорозійного захисту центральної лабораторії ПрАТ«СО «АЗОТ» ОСОБА_3 за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п. 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причини його відсутності.

Відповідно до висновку Комунальної установи «Сєверодонецька міська багатопрофільна лікарня» (далі - КУ «Сєверодонецька міська багатопрофільна лікарня») Управління охорони здоров'я Сєверодонецької міської ради від 16 листопада 2015 року № 3253, ОСОБА_3, 1962 рокународження, оглянута ВКК Сєверодонецькою багатопрофільною лікарнею на стан здоров'я, а саме встановлено наступне: знаходилась на лікуванні в Інституті ортопедичної патології в Сінгапурі згідно бланку медичної установи від 16 липня 2015 року, засвідченого Посольством України в Республіці Сінгапур за реєстраційним від 3 серпня 2015 року № 570/4-176 та згідно бланку медичної установи від 16 жовтня 2015 року, засвідченого Посольством України в Республіці Сінгапур за реєстраційним від 2 листопада 2015 року № 570/4-221, з 16 липня 2015 року по 12 листопада 2015 року.

Вважаючи звільнення ОСОБА_3 незаконним та беручи до уваги, серед іншого, зазначений висновок ЛКК, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на доводи представника відповідача про те, що вийшовши на роботу після майже чотирьох місячної відсутності, ОСОБА_3 листок непрацездатності не надала, у якості поважних причин своєї відсутності надала медичні документи, що представлені Інститутом кісток і суглобів у Сінгапурі від 16 липня 2015 року та 15 жовтня 2015 року, висновок ЛКК КУ «Сєверодонецька міська багатопрофільна лікарня» від 16 листопада 2015 року № 3253, та при цьому зазначала, що вона не була працездатною.

Разом з тим, такими довідками факт непрацездатності не підтверджено, а лише зазначено, що ОСОБА_3 зверталася до лікарів у Республіці Сінгапур у зв'язку з наявністю хвороби та призначенням лікування.

Відповідно до п. 1.12 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян від 13 листопада 2001 року № 455 документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян України під час їх тимчасового перебування за межами держави, підлягають обміну на листок непрацездатності згідно з рішенням лікарсько-консультаційної комісії (ЛКК) лікувально-профілактичного закладу за місцем проживання чи роботи у разі: а) гострих захворювань і травм; б) загостренні хронічних захворювань; в) вагітності та пологів; г) оперативних втручань при невідкладних станах; ґ) лікування згідно з рішенням комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон. Обмін здійснюється на підставі перекладених на державну мову та нотаріально засвідчених документів, які підтверджують тимчасову втрату працездатності під час перебування за межами України.

Таким чином, суду апеляційної інстанції слід встановити, чи здійснила ОСОБА_3 обмін документа, що засвідчує тимчасову непрацездатність під час тимчасового перебування за межами держави, на листок непрацездатності.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Інші вимоги позову є похідними від вимог про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, а тому їх вирішення залежить від наслідків розгляду цих вимог.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Луганської області від 13 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик