Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Москалик Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 22 травня 2007 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору поставки, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

05 квітня 2007 року ОСОБА_4 звернувся в Острозький районний суд з позовом, в обґрунтування якого вказував, що 02 березня 2004 року між ним та підприємцем ОСОБА_1 було укладено письмову угоду, згідно якої він передав останньому 50000 доларів США для купівлі автомобілів Ford Fokus та Volkswagen Passat, які той зобовязувався протягом одного року доставити для нього в місто Остріг.

Оскільки, відповідач своєчасно не приступив до виконання вищевказаного договору, зустрічей уникає і грошові кошти не повертає, ОСОБА_4, на підставі ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», просив розірвати укладений між ним та ОСОБА_1 договір про надання послуг щодо поставки легкових автомобілів Ford Fokus та Volkswagen Passat та стягнути з останнього на його користь 50000 доларів США - матеріальних збитків, 20000 грн. моральної шкоди та витрати на послуги адвоката.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 22 травня 2007 року позов ОСОБА_4 задоволено повністю.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1062/2017 Головуючий у 1 інстанції : Штогун С.Г. Доповідач : Григоренко М.П.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказує, що є незаконним, оскільки не вірно встановлені обставини справи та невірно застосовані норми матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що спірні правовідносини підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», в звязку із чим справа розглянута із порушенням правил підсудності.

Позовна заява ОСОБА_4 була прийнята судом першої інстанції до провадження без дотримання вимог статті 119 ЦПК України.

В матеріалах справи не міститься заяви позивача про уточнення чи зменшення позовних вимог, а тому суд першої інстанції стягнув із відповідача грошові кошти без розірвання договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору поставки є: кількість, номенклатура (асортимент), якість, строки поставки, ціна товару, відвантажувальні та платіжні реквізити.

У разі відсутності таких істотних умов у договорі, договір поставки вважається неукладеним.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт наявності укладеного між сторонами у даній справі договору про надання відповідачем послуг із поставки легкових автомобілів Ford Fokus та Volkswagen Passat.

Частиною 1 статті 651 ЦК України передбачено, що розірвати або змінити можна лише такий договір, який є укладеним і дійсним.

Наявна в матеріалах справи розписка, не є тим документом, що підтверджує наявність будь-яких боргових зобовязань відповідача перед позивачем, оскільки в ній відсутні будь-які умови щодо отримання ОСОБА_1 в борг грошових коштів, які останній має повернути до певної дати.

Як наслідок, безпідставним є стягнення і моральної шкоди.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В ході апеляційного розгляду справи представник відповідача ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Повністю задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що дослідженими в суді доказами доведено факт укладення між сторонами у даній справі 02 березня 2004 року договору поставки автомобілів Ford Fokus та Volkswagen Passat, а також невиконання ОСОБА_1 своїх зобовязань за цим договором та не повернення останнім позивачу раніше отриманих для їх придбання грошових коштів, в сумі 50000 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення на його користь із відповідача моральної шкоди, в сумі 50000 грн., суд першої інстанції вказав про те, що така шкода останнім була завдана, так як позивач тривалий час не зміг розпоряджатись своїми коштами, вимушений був позичати їх в інших осіб та переживати і хвилюватись з приводу неналежного виконання ОСОБА_1 перед ним своїх зобовязань.

Проте, на розсуд колегії суддів, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, у звязку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з ухваленням у справі нового рішення.

Підстави для зміни або розірвання договору наведенні у статті 651 ЦК України, зміст якої вказує, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Розриваючи між сторонами у даній справі договір поставки та стягуючи із відповідача на користь позивача збитки, в сумі 50000 доларів США та моральну шкоду, суд першої інстанції взагалі не конкретизував, в чому саме полягає істотне порушення ОСОБА_1 умов цього договору, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані про зміст цих умов.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження обґрунтованості своїх вимог до відповідача, ОСОБА_4 додав до своєї позовної заяви ксерокопію розписки (а.с. 3), із змісту якої слідує, що ОСОБА_1 02 березня 2004 року отримав від ОСОБА_4 50000 доларів США для закупки автомобілів.

Дана розписка є єдиним доказом у справі, на підставі якої суд першої інстанції повністю задовольнив позовні вимоги позивача, дійшовши висновку, що між сторонами у даній справі 02 березня 2004 року дійсно було укладено договір поставки автомобілів Ford Fokus та Volkswagen Passat, умови якого відповідач не виконав і не повернув раніше отримані від ОСОБА_6 грошові кошти, в розмірі 50000 доларів США.

Але, на розсуд колегії суддів, зміст вищевказаної розписки може за певних обставин підтверджувати лише факт отримання 02 березня 2004 року однією фізичною особою ОСОБА_1, від другою фізичної особи ОСОБА_4 02 березня 2004 року 50000 доларів США для закупки автомобілів, але ж ніяк не факт наявності договірних відносин, які випливають із договору поставки, однією із сторін якого є субєкт підприємницької діяльності і діяльність якого повязана із купівлею та продажем автомобілів.

Положення частини 2 статті 1047 ЦК України, на переконання колегії суддів, не підлягають застосуванню за аналогією до правовідносин, які виникають із договорів поставки.

Згідно положень статей 626-640 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст. 712 ЦК України, договір поставки - це такий різновид договору купівлі-продажу, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки є двостороннім (правами та обов'язками наділені як постачальник, так і покупець), консенсуальним (вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов) і відплатним (постачальник передає товар покупцю за відповідну плату).

У ч. 2 ст. 712 ЦК України наголошується на застосуванні до договору поставки загальних положень про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Сторонами в договорі поставки є постачальник і покупець, до яких законодавець висуває певні вимоги. Так, постачальник має обов'язково займатися підприємницькою діяльністю. Що ж до покупця, то він може використовувати придбаний ним товар як у підприємницькій діяльності, так і з іншою метою, але така мета має бути відмінною від особистого (сімейного, домашнього та ін.) використання.

Істотними умовами договору поставки є: предмет договору, строки і порядок його поставки та оплати. Істотними визнаються також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

В даній цивільній справі відсутні будь-які докази, відповідно до яких можливо було б встановити та перевірити, що 02 березня 2004 року між позивачем та відповідачем дійсно мало місце укладення договору поставки автомобілів, який можливо було вважати укладеним, із врахуванням вищевказаних положень чинного законодавства України, а також перевірити та встановити істотні умови цього договору, а саме: які саме, в якій кількості та якості, звідки і куди, в який строк, якою вартістю, за яку винагороду відповідач мав поставити позивачу автомобілі і яка була передбачена відповідальність кожної із сторін за невиконання своїх зобовязань.

Так само, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, відповідно до яких можливо було б переконатись, що договір поставки позивач уклав із відповідачем, який є субєктом підприємницької діяльності і, який, до того ж, має право здійснювати свою підприємницьку діяльність із використанням іноземної валюти.

Частиною 3 статті 533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Із змісту розяснень, які містяться у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9, 06.11.2009, вбачається, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору).

Крім того, статті 509, 526, 530 ЦК визначають, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Виходячи із вказаних положень цивільного законодавства, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні мав би зазначити конкретну дату, з якої, на його думку, у відповідача почалось прострочення зобовязання і позивач вправі був би ставити питання про розірвання із останнім договірних відносин, оскільки в тексті розписки не зазначено строк поставки автомобілів і ОСОБА_4 не надав доказів того, що він коли-небудь перед зверненням до суду предявляв до ОСОБА_1 відповідну вимогу, з моменту отримання якої той у семиденний строк мав би виконати свої зобовязання.

Порушення норм процесуального права судом першої інстанції по даній цивільній справі полягає у тому, що Острозький районний суд розглянув дану справу із порушенням правил підсудності, оскільки свій позов ОСОБА_7 мав подавати не за своїм місцем проживання, а за місцем реєстрації відповідача, у відповідності до положень статті 109 ЦПК України.

При вирішенні питання про відкриття провадження за позовом ОСОБА_7 суд першої інстанції мав перевірити те, чи дійсно спірні правовідносини по даній справі підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», як на цьому хибно наголошує у своєму позові позивач.

Оскільки, ОСОБА_7 у своєму позові просив розірвати договір поставки, тому суд першої інстанції мав взяти до уваги в першу чергу те, що за положеннями статті ч. 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки покупець набуває товар у власність для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Стаття 115 ЦПК України передбачає, що якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала. Ухвала суду разом із заявою та всіма додатками до неї надсилаються позивачеві.

Доводи апеляційної скарги сторони відповідача про те, що суд першої інстанції розглянув вимоги ОСОБА_4 не у тому вигляді, в якому вони були заявлені, не заслуговують на увагу через те, що із змісту оскаржуваного рішення слідує, що Острозький районний суд задовольнив позовні вимоги позивача в повному обсязі і саме ті, які той заявив, зазначивши конкретні мотиви щодо наявності підстав для розірвання договору поставки та застосував наслідки такого розірвання договору, у вигляді стягнення із ОСОБА_1 збитків та моральної шкоди.

Вимоги ОСОБА_4 про стягнення збитків та моральної шкоди безпосередньо випливають із його вимоги про розірвання договору поставки і тому є похідними, оскільки їх вирішення повністю залежало від вирішення вказаної основної вимоги.

Таким чином, на розсуд колегії суддів, позивач не довів належними та допустимими доказами, що між ним та ОСОБА_1 02 березня 2004 року у встановленому чинним законодавством України було укладено договір поставки автомобілів і, так само, наявність підстав для розірвання цього договору, із стягненням із останнього на його користь збитків та моральної шкоди, у звязку із чим ОСОБА_4 має бути відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 22 травня 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про розірвання договору поставки, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2970 грн., в рахунок відшкодування судових витрат, повязаних із сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.В. Бондаренко

ОСОБА_9