Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, за касаційною скаргою представника публічного акціонерне товариства «Дельта Банк» - Хропатої Оксани Сергіївни на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від

22 вересня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від

15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 07 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 2402/0208/71-010, за умовами якого

ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 34 600 дол. США зі сплатою 12,5 % річних та строком користування кредитом з 07 лютого 2008 року по

05 лютого 2038 року.

На забезпеченнявиконання зобов'язань за кредитним договором,

07 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року становила 664 000 грн 22 коп., та в рахунок погашення якої ПАТ «Дельта Банк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру

№ 71 по вул. 50 років СРСР, 16 в м. Чернігові, шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Дельта Банк».

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 2402/0208/71-010 від 07 лютого 2008 року та договір іпотеки від 07 лютого 2008 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 вересня

2016 року позов ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки за заявою позивача залишено без розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 вересня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 15 листопада 2016 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

У касаційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк» - Хропата О.С., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відсутні підстави для визнання права власності ПАТ «Дельта Банк» на предмет іпотеки в судовому порядку, оскільки договором іпотеки передбачено позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 2402/0208/71-010, за умовами якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 34 600 дол. США зі сплатою 12,5 % річних та строком користування кредитом з

07 лютого 2008 року по 05 лютого 2038 року.

На забезпеченнявиконання зобов'язань за кредитним договором,

07 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року становила 664 000 грн 22 коп.

Відповідно до п. 12.3.1 договору іпотеки від 07 лютого 2008 року задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання

Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, зокрема, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано

ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15.

Враховуючи, що звертаючись до суду ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, посилаючись при цьому на п. 12.3.1 іпотечного договору та ст. 37 Закону України «Про іпотеку», правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки вказаний спосіб звернення стягнення застосовується в позасудовому порядку.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

При цьому доводи скарги, що відмова в задоволенні позову надає можливість відповідачу уникнути взятих на себе зобов'язань є безпідставними, з огляду на відсутність правових підстав для задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього та наявності у ПАТ «Дельта Банк» права на стягнення кредитної заборгованості в іншому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб передбачений умовами іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку».

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

Враховуючи зазначене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника публічного акціонерне товариства «Дельта Банк» - Хропатої Оксани Сергіївни відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 вересня

2016 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.М.Коротун

Л.М.Мазур