Провадження № 2/522/4856/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - судді Кравчук Т.С.,

при секретарі - Антонецькому С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, зобовязання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, зобовязання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди, яким просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 01.02.2013 року між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3; зобовязати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 завдану їй недійсним правочином матеріальну шкоду у розмірі 925 000, 00 гривень та судові витрати по справі.

Позивачка мотивує позовні вимоги тим, що 01.02.2013 року вона, позивачка, взяла у відповідача у позику гроші у розмірі 60 000, 00 доларів США під 18 % річних, про що уклала відповідний договір позики. На виконання цього договору на вимогу відповідача вона, позивачка, під впливом обману замість договору застави, уклала із відповідачем договір купівлі-продажу належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_2, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Позивачка зазначає, що ОСОБА_3 привів її до нотаріуса та витребував у неї підпис у документі, який вона не оглядала, із його змістом не знайомилася та будь-яким чином не погоджувала, грошових коштів за умовами договору купівлі-продажу не отримувала. Позивачка стверджує, що відповідач ввів її в оману, оскільки договір застави підмінив договором купівлі-продажу її житла, так як будь-які додаткові кошти, окрім тих, які зазначені договором позики, і складають 60 000 доларів США, позивачка від відповідача не отримувала, й таким чином свою квартиру вона фактично не продала, а заклала у заставу. При цьому позивачка зазначає, що двокімнатної квартири, загальною площею 80,8 кв.м. яка відчужувалася ОСОБА_2 та придбавалась ОСОБА_3 01.02.2013 року не існувало, у звязку з проведенням її реконструкції.

У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просять суд задовольнити позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними доводами в позові та додаткових поясненнях від 29.05.2017 року, положеннями ст. 215 ЦК України, згідно яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; положеннями ст. 215 ЦК України, згідно яких підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; положеннями ч.1 ст.216 ЦК України, згідно яких у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Крім того, позивачка обґрунтовує позовні вимоги посилаючись на положення ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому позивачка та її представник стверджують, що відповідач підмінив природу правочину фактично вчиненої застави, здійснивши купівлю-продажу, що є обставиною, яка має істотне значення, а тому в силу дії в просторі, часі і за колом осіб положень ч.1 ст.230 ЦК України, такий правочин визнається судом недійсним. В той же час природа застави визначена ч.1 ст.572 ЦК України, за якою в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави); природа правочину договору купівлі-продажу визначена ст.655 ЦК України, за якою за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. При позивачка вважає, що з вини відповідача, який приховав фактичний правочин застави, сторони уклали правочин купівлі-продажу, що має юридичні наслідки ст.235 ЦК України, згідно якої якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначив, що 01.02.2013 року сторони уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, у відповідності до якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняв вказану квартиру у власність і сплатив за неї 465 000, 00 гривень, а ОСОБА_2 прийняла за вказаним договором вказану грошову суму. Цей договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за номером в реєстрі №141 та зареєстрований в державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Представник відповідача стверджує, що з часу набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_3 володів користувався та розпоряджався належною йому квартирою у відповідності до вимог діючого законодавства: провів в квартирі реконструкцію, 26.02.2013 року отримав Декларацію Інспекції ДАБК в Одеській області про готовність обєкта до експлуатації, а 08.04.2013 року отримав на неї свідоцтво про право власності на нерухоме майно та зареєстрував право власності на реконструйований обєкт нерухомості у державному реєстрі прав на нерухоме майно. При цьому представник відповідача зазначив, що договорів застави або інших договорів про забезпечення виконання будь-яких договорів ОСОБА_2 з ОСОБА_1 не укладали та намірів укласти договори не мали.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 до судового засідання не зявилася, надала суду письмову заяву, в якій зазначила, що договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_3, посвідчено нею, у відповідності до вимог діючого законодавства, договір підписано сторонами в її, нотаріуса, присутності, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_2 квартири, що відчужувалася, перевірено, та просила розглядати справу за її відсутності.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України).

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 01.02.2013 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) був укладений Договір купівлі продажу (далі по тексту Договір купівлі-продажу), відповідно до умов якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру під № 25 (двадцять пять) у будинку під № 21 (двадцять один) по вулиці Преображенській в місті Одесі, яка складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною площею 55,3 кв.м. та підсобних приміщень; загальна площа квартири №25 складає 80,8 кв.м. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за номером в реєстрі № 141. Право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 було зареєстровано 01.02.2013 року в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером запису: 72918, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: НОМЕР_1.

Згідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст. 6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За договором купівлі-продажу, як зазначено в ст.655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму.

Обов'язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до ст. 657 ЦК України є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Вчинення правочину під впливом обману згідно ст. 230 ЦК України є підставою для визнання його недійсним Положеннями цієї статті встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього право чину.

Отже обман має місце тоді, коли одна сторона навмисне вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням або коли сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчує їх існування. Обманні дії з суб'єктивної сторони характеризуються наміром, щодо навмисного замовчування обставин, знання яких може перешкодити здійсненню правочину чи повідомлення неправдивих відомостей.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» правочин визнається вчиненим піл впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення право чину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, відповідно до вимог закону, при вирішенні спору про визнання договору недійсним вчиненого під впливом обману, саме на позивача покладається обов'язок довести наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману.

З умов пункту 2 Договору купівлі-продажу вбачається, що продаж квартири вчинено за 465 000, 00 гривень, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за вищезазначену квартиру здійснені повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця. Продавець передав вищезазначену квартиру покупцю, а покупець прийняв її у продавця до підписання цього договору. Зазначена в договорі ціна, за яку продана вищезазначена квартира, визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутністю примусу як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічне нерухоме майно; за їх розсудом визначена в цьому договорі ціна є справедливою і відповідає дійсній ринкової вартості.

У відповідності до п.3 Договору купівлі-продажу, оціночна вартість нерухомого майна становить 465 000, 00 гривень, згідно звіту про оцінку майна від 29.01.2013 року, виданого ПП «Аркада Юг».

Відповідно до п.п. 8, 9, 10 Договору купівлі-продажу, сторонам розяснено вимоги ст. 229-331 ЦК України, які передбачають майнову відповідальність сторони договору за вчинення договору в результаті недбальства, під впливом обману та під впливом насильства. Сторонам розяснено вимоги статей Кримінального Кодексу України, що передбачають кримінальну відповідальність за шахрайство, підробку і використання підроблених документів. Сторони стверджували, що договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Суд вважає за необхідне зазначити, що в судовому засіданні позивачка підтвердила, що Договір купівлі-продажу був підписаний нею власноручно.

При цьому з тексту Договору купівлі-продажу вбачається, що на підставі Податкового Кодексу України, ОСОБА_2 попередньо цьому договору самостійно нарахована сума доходу та самостійно нараховано, утримано та сплачено податок з доходів фізичних осіб за квит. № 15-1811/1 від 01.02.2013 року в сумі 23 250, 00 гривень (том 1, а.с.119-121). Наведене підтверджується заявою ОСОБА_2 від 01.02.2013 року про самостійне нарахування суми доходу від продажу квартири в сумі 465 000, 00 гривень, та самостійне нарахування, утримання та сплату податку з доходів фізичних осіб в сумі 23 250, 00 гривень (том 1, а.с. 213); квитанцією № 15-1811/1 від 01.02.2013 року про оплату ОСОБА_2 податку з доходів фізичних осіб від продажу нерухомості майна, квартири за адресою: АДРЕСА_4 в сумі 23 250 грн. (том 1, а.с. 214).

Крім того, при укладенні Договору купівлі-продажу безпосередньо ОСОБА_2, як продавцем, було представлено приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4: правовстановлюючі документи на предмет договору купівлі-продажу, що нею відчужувався, технічний паспорт на спірну квартиру від 20.11.2012 року, та звіт про незалежну оцінку оціночної вартості обєкту оцінки двокімнатної квартири № 25, розташованої на другому поверсі трьохповерхового житлового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 21 (том 1 а.с. 136-163). Відповідно до вказаного звіту, оціночна вартість обєкту оцінки на вказаний період складала 465 000, 00 гривень; вказану оцінку було проведено на підставі безпосередньо укладеного ОСОБА_2 з ЧП «Аркада Юг» (Сертифікат субєкту оціночної діяльності 12264/11 від 28.07.2011 року) договору № від 28-01/13 28.01.2013 року, оцінювачем Благодарним (Свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 6090 від 17.12.2007 року).

З огляду на вищевикладені обставини суд дійшов висновку, що при укладенні Договору купівлі-продажу сторони добровільно дійшли згоди щодо всіх істотних умов, зокрема щодо ціни, порядку оплати, тощо, при цьому діяли добровільно, без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає їхній внутрішній волі.

Як зазначалося вище відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, протягом всього часу розгляду справи, ОСОБА_2 та її представник не надали суду належних і допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а саме, що позивачкою було укладено Договір купівлі-продажу під впливом обману, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких продавця ОСОБА_2 введено в оману.

Твердження позивачки, що на момент підписання Договору купівлі-продажу вона була введена в оману, оскільки укладаючи договір помилялася щодо природи укладеного договору, вважаючи його договором застави, не заслуговують на увагу суду, оскільки позивачкою не надано суду вмотивованих доказів стосовно укладення сторонами договору позики та в його забезпечення - договору застави. При цьому посилання позивачки на договір позики від 01.02.2013 року, як на договір за основним зобовязанням, на забезпечення виконання якого нібито і було укладено оскаржуваний Договір купівлі продажу, є безпідставними, так як договір позики та договір купівлі-продажу виникають із різних правових підстав, передбачені різними за своєю правовою природою нормами цивільного права, є різними видами зобовязання, кожен з яких окремо є самостійним, мають різні правові підстави, різну правову мету, направлені на досягнення різних, не пов'язаних між собою, правових наслідків.

Посилання ж позивачки на те, що квартира АДРЕСА_5 на момент укладення Договору купівлі-продажу вже була реконструйована, суд вважає безпідставними та недоведеними, так як це спростовується заявою продавця ОСОБА_2, наданою спільно з покупцем ОСОБА_3 01.02.2017 р. (том а.с. 212), з якої вбачається, що будь-яких перепланувань чи інших змін технічної характеристики квартири в зазначеній квартирі не існує.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після укладення Договору купівлі-продажу 26.02.2013 року ОСОБА_3 було отримано Декларацію Інспекції ДАБК в Одеській області про готовність обєкта до експлуатації (том 1, а.с. 250-255); 08.04.2013 року - отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (том 1, а.с. 269). При цьому відповідно до висновку судової незалежної експертизи України № СЕ-2501-1-803.17 від 12.04.2017 року, яка була проведена за клопотанням позивачки на підставі ухвали суду від 20.05.2016 року й на вирішення якої було поставлено питання щодо ринкової вартості квартири АДРЕСА_6 на час укладення договору купівлі-продажу від 01.02.2013 року, визначити вид і технічний стан оздоблення приміщень у повному обсязі досліджуваної квартири № 25 в житловому будинку № 21 по вул. Преображенський в м. Одесі за станом її на час укладення договору купівлі-продажу від 01.02.2013 року експерту не є можливим: визначити ринкову вартість досліджуваної квартири за відсутності у наданих на дослідження матеріалах інформації про вид та технічний стан оздоблення приміщень за станом його на 01.02.2013 року не вбачається за можливе.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.6, 12, 202,203,204, 213,215,230,627,655 ЦК України, ст.ст.10,11,60,209, 212, 214-215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, зобовязання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м.Одеси. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя 12.10.2017