У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення апеляційного суду Рівненської області від 17 червня 2016 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 17 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 05 грудня 2007 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за генеральним договором про надання кредитних послуг № BL668 від 05 грудня 2007 року шляхом передачі банку права власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення з мансардним поверхом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 652,8 кв. м, яке складається з першого і мансардного поверхів і належить ОСОБА_3 на праві власності за ціною 3 199 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 05 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_4 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL668, і цього ж дня між сторонами укладено додаткову угоду №BL668/BL668-KL+ до зазначеного генерального договору, відповідно до п. 1 якої банк встановив ліміт позичальнику за кредитною лінією в сумі 400 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних строком до 01 грудня 2027 року.

03 червня 2009 року між банком та ОСОБА_4 була укладена додаткова угода № 1, якою було додатково уточнено зобов'язання позичальника щодо виконання умов генерального договору про надання кредитних послуг № BL668, у тому числі щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Також позивач вказував, що 05 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за додатковою угодою № BL668/BL668-KL до генерального договору про надання кредитних послуг від 05 грудня 2007 року № BL668 між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки № BL668.

Крім того, 05 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5, відповідно до якого іпотекодавець передав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення з мансардним поверхом, що знаходиться за адресою: вул. Дубенська, 113а, м. Рівне, Рівненська область, загальною площею 652,8 кв. м, яке складається з першого і мансардного поверхів та належить іпотекодавцю на праві власності.

У зв'язку з тим, що позичальником ОСОБА_4 порушувалися умови генерального договору та додаткових угод, кредитні кошти та проценти за користування ними боржник не повертав, банк, відповідно до умов генерального договору, звертався до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості, який було задоволено рішенням Рівненського міського суду від 10 листопада 2010 року та стягнуто з останніх на користь банку заборгованість у розмірі 3 628 306 грн 10 коп.

Посилаючись на те, що рішення суду на час звернення з цим позовом боржниками не виконано, банк просив задовольнити позов.

РішеннямРівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2016 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 05 грудня 2007 року на рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за генеральним договором про надання кредитних послуг від 05 грудня 2007 року № BL668 шляхом передачі ПАТ «Універсал Банк» права власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення з мансардним поверхом по вул. Дубенська, 113а у м. Рівне Рівненської області, загальною площею 652,8 кв. м, яке складається із першого і мансардного поверхів та належить ОСОБА_3 на праві власності, за ціною 3 199 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 17 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2016 року змінено, позов задоволено частково, виклавши абзац 2 резолютивної частини оскаржуваного рішення у наступній редакції:

«Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 05 грудня 2007 року на рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за генеральним договором про надання кредитних послуг від 05 грудня 2007 року № BL668 шляхом передачі ПАТ «Універсал Банк» права власності на нерухоме майно, а саме: на будівельні матеріали, обладнання, тощо, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення з мансардним поверхом, що знаходиться по вул. Дубенська, 113а у м. Рівне Рівненської області, загальною площею 652,8 кв. м, яке складається із першого і мансардного поверхів та належить ОСОБА_3 на праві власності за ціною 3 199 000 грн».

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Універсал Банк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив з того, що у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору та невиконанням рішення суду утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню шляхом визнання права власності за банком на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним на забезпечення виконання вказаного договору.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що передана в іпотеку будівля не знищена, не втрачена, а лише втратила державну реєстрацію як об'єкт нерухомості, а тому ОСОБА_3 не перестав бути власником будівельних матеріалів, використаних при її будівництві, у зв'язку із чим звернення стягнення має бути спрямовано саме на це майно.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_4 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL668.

05 грудня 2007 року укладено додаткову угоду № BL668/BL668-KL+, відповідно до п. 1 якої банк встановив ліміт за кредитною лінією в сумі 400 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за користування кредитною лінією в порядку та на умовах, зазначених у даній індивідуальній угоді.

Відповідно до додаткової угоди від 03 червня 2009 року № 1 до генерального договору про надання кредитних послуг № BL668 між позивачем та ОСОБА_4 було додатково уточнено зобов'язання позичальника щодо виконання умов генерального договору про надання кредитних послуг № BL668, в тому числі щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

05 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки № BL668 та додаткова угода № 1 до договору поруки № BL668, відповідно до п. 1.1 яких останній зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_4 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з основного договору, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Також 05 грудня 2007 року на забезпечення виконання умов указаного кредитного договору між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за номером № 4227, відповідно до якого іпотекодавець передав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення з мансардним поверхом, що знаходиться за адресою: вул. Дубенська, 113а, м. Рівне, Рівненська область, загальною площею 652,8 кв. м, яке складається з першого і мансардного поверхів і належить іпотекодавцю на праві власності на підставі рішення Рівненського міського суду від 29 березня 2005 року у справі № 2-4530/2005 та зареєстрований в державному реєстрі прав на нерухоме майно 17 серпня 2007 року за № 19968724 і немає жодних договірних змін строків позовної давності щодо правочинів, на підставі яких іпотекодавець отримав право власності на предмет іпотеки (а. с. 20-22).

03 червня 2009 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, згідно з п. 1. якого іпотекою забезпечуються в повному обсязі виконання усіх зобов'язань боржника перед іпотекодержателем, що виникли з основного договору, укладеного між іпотекодержателем та боржником, в тому числі і по усіх додаткових угодах, котрі є або будуть укладеними.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2010 року задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 628 306 грн 10 коп.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 03 червня 2013 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_6 (яка проживала по сусідству з ОСОБА_3 та вважала, що останній самочинно спорудив нову будівлю - готель-бар, розміщену впритул до її будинку, чим порушив її права), скасовано рішення Рівненського міського суду від 29 березня 2005 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: вул. Дубенська, 113а, м. Рівне (а. с. 81-82).

Відповідно до постанови Рівненського окружного адміністративного суду Рівненської області від 18 березня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2014 року, скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 грудня 2013 року, номер запису про право власності 4092995, індексний номер 9583011, на нежитлове приміщення з мансардним поверхом загальною площею 652,8 кв. м за адресою: вул. Дубенська, 113а, м. Рівне, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01), власник: ОСОБА_3 (форма власності: приватна, розмір частки: 1). (а. с. 55-57, 58-60).

На виконання вказаної постанови державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято рішення від 30 липня 2014 року № 14798521, яким внесено запис про скасування державної реєстрації права власності (форма власності: приватна, розмір частки: 1) за номером 4092995 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, розташованого за адресою: вул. Дубенська, 113а, м. Рівне, та зареєстрованого за ОСОБА_3В.(а. с. 61).

Обґрунтовуючи позовні вимоги банк посилався на те, що рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2010 року про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 3 628 306 грн 10 коп. на час звернення з цим позовом боржниками не виконано, а тому просив звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 05 грудня 2007 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за генеральним договором про надання кредитних послуг № BL668 від 05 грудня 2007 року шляхом передачі банку права власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення з мансардним поверхом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 652,8 кв. м, яке складається з першого і мансардного поверхів і належить ОСОБА_3 на праві власності за ціною 3 199 000 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями ч. 3 зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, з аналізу положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України можна зробити висновок, що законодавцем визначено три способи задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду про продаж майна з публічних торгів або надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки від власного імені та два позасудових способи захисту - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю, зокрема, права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 30 березня та 14 вересня 2016 року, 09 серпня 2017 року у справах № 6-1851цс15 та № 6-1219цс16, № 6-2213цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, не встановив фактичні обставини справи та не надав належної оцінки всім доказам, які містяться в матеріалах справи, зокрема, доказам, які свідчать про відсутність у відповідача права власності на майно, яке зазначено в договорі іпотеки; судом не зазначені норми права, які надають можливість у зв'язку з втратою права власності на нерухоме майно звертати стягнення на матеріали, з яких воно було побудовано; при цьому ані доказів того, що ці будівельні матеріали та обладнання належать саме ОСОБА_3, ані доказів зміни предмета іпотеки чи позовних вимог банку матеріали справи не містять, хоча банк приймав участь як третя особа на стороні відповідача у справі про скасування рішення державного реєстратора.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2010 року було задоволено позовні вимоги банку та стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за генеральним договором про надання кредитних послуг від 05 грудня 2007 року № ВБ668 у сумі 3 628 306,10 грн.

Отже, звернувшись до суду з позовом про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Однак апеляційний суд вказаному також уваги не надав та не перевірив належним чином рішення суду першої інстанції в частині вирішення заяви відповідача про застосування строків позовної давності (а. с 49-51), чим не спростував його доводи про пропуск банком строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 17 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович