Справа № 165/2316/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М.М.
Провадження № 22-ц/773/948/17 Категорія: 30 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Федонюк С.Ю., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Волинській області до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків, за апеляційною скаргою позивача на рішення Нововолинського міського суду від 29 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Нововолинського міського суду від 29.05.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Волинській області (далі ОСОБА_4 ВДФССНВВПЗ) відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 ВДФССНВВПЗ, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем не доведено наявності прямої дійсної шкоди, завданої підприємству неналежним виконанням своїх посадових обовязків відповідачем ОСОБА_2, а тому прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для відшкодування відповідачем такої шкоди позивачу

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2, перебуваючи на посаді головного спеціаліста відділу відшкодування шкоди потерпілим відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Нововолинську та будучи відповідальною особою відділення Фонду, за заявою ОСОБА_5 надав останньому путівку на санаторно-курортне лікування в санаторій «Східницькі Карпати» на період з 28 травня по 20 червня 2016 року за номером 1155 вартістю 11664 грн. (а.с.42-48).

Потерпілий ОСОБА_5 раніше перебував на санаторно-курортному лікуванні в період з 19 червня по 12 липня 2014 року, що підтверджується постановою Фонду від 24.06.2014 року та актом приймання-видачі путівки потерпілому на санаторно-курортне лікування (а.с.33-36).

Потерпілий ОСОБА_5 подав у відділення Фонду заяву, у якій погодився на наступне забезпечення санаторно-курортною путівкою лише в 2020 році (а.с.30).

Комісією у складі працівників ОСОБА_4 ВДФССНВВПЗ було проведено службове розслідування в період з 09 по 31 серпня 2016 року, щодо перевірки обставин, викладених у службовій записці начальника відділення Фонду ОСОБА_6 з приводу порушення вимог нормативних актів головним спеціалістом відділу страхових виплат ОСОБА_2 при забезпеченні санаторно-курортним лікуванням потерпілого на виробництві ОСОБА_5

Згідно акту про результати службового розслідування від 31.08.2016 року, в порушення вимог пункту 2.6. Положення про забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання санаторно-курортним лікуванням, затвердженого постановою правління Фонду №49 від 31.10.2007 року, із змінами, потерпілому ОСОБА_5 було видано путівку №1155 на санаторно-курортне лікування раніше встановленого терміну на 1 рік (а.с.19-21).

У звязку з цим, наказом №186 про результати службового розслідування від 09.09.2016 року, головному спеціалісту ОСОБА_2, начальнику відділу страхових виплат відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Нововолинську ОСОБА_7, оголошено догани за порушення трудової дисципліни (а.с.62-63).

Наказом ОСОБА_4 ВДФССНВВПЗ №196 від 22.09.2016 року зобовязано начальника відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Нововолинську ОСОБА_6 з метою притягнення до матеріальної відповідальності, утримати з головного спеціаліста відділу страхових виплат ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 2941,71 грн. за його згодою (а.с.67).

Відповідно до повідомлення відповідача ОСОБА_2, останній не надав згоди на стягнення з нього вищевказаної суми, оскільки вважає, що поніс відповідальність за вчинене дисциплінарне правопорушення, йому було оголошено догану, позбавлено премії та зменшено надбавку за серпень місяць (а.с.68).

Згідно із ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Відповідно до розяснень викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду від 29.12.1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх представниками» під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі ст. 130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов'язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов'язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Місцевим судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_5, який є інвалідом ІІІ групи (50% втрати професійної працездатності), забезпечується санаторно-курортним лікуванням.

Відповідно до п.2.6. Положення про забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання санаторно-курортним лікуванням (далі Положення), затвердженого постановою правління Фонду №49 від 31.10.2007 року, із змінами, внесеними постановою правління Фонду №40 від 25.12.2012 року потерпілі, які стали інвалідами забезпечуються санаторно-курортним лікуванням періодично згідно з рішенням МСЕК, а саме: інваліди ІІІ групи один раз на три роки, один раз на 2 роки або щороку на підставі індивідуальної програми реабілітації.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» потерпілому, який став інвалідом, періодично, але не рідше одного разу на три роки, а інвалідам І групи щорічно безоплатно за медичним висновком надається путівка для санаторно-курортного лікування; у разі самостійного придбання путівки її вартість компенсує Фонд у розмірі, встановленому правлінням Фонду.

Виходячи з наведеного положення Закону, якому не суперечить згадане Положення, відповідач, до посадових обовязків якого входить видача і контроль за правильністю видачі путівок на санаторно-курортне лікування, у межах наданих йому повноважень та з дотриманням вимог вказаного Закону, враховуючи те, що ОСОБА_5 видавалася путівка на санаторно-курортне лікування на період з 19 червня по 12 липня 2014 року, правомірно було видано путівку №1155 на санаторно-курортне лікування на період з 28 травня по 20 червня 2016 року відповідно до вимоги Закону «не рідше одного разу на три роки», з врахуванням раніше отриманої путівки, що не свідчить про надання останньої путівки, як це встановлено актом про результати службового розслідування від 31.08.2016 року, раніше встановленого терміну на 1 рік.

Отже, в даному випадку відповідачем ОСОБА_2 порушень при виконанні трудових посадових обовязків щодо видачі путівки на санаторно-курортне лікування допущено не було, прямої дійсної шкоди такими діями відповідача підприємству завдано не було, що виключає покладення відповідальності по її відшкодуванню на відповідача.

У відповідності до роз'яснень викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», суд зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

У зв'язку з наведеним, обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну при виконанні трудових обов'язків за наявності порушення працівником трудових обов'язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв'язку між порушенням і шкодою та вини працівника.

На підставі викладених обставин, враховуючи, що позивачем не доведено допустимими та належними доказами факт завдання відповідачем ОСОБА_2 матеріальної шкоди підприємству внаслідок передчасної видачі потерпілому ОСОБА_5 путівки №1155 на санаторно-курортне лікування на період з 28 травня по 20 червня 2016 року, оскільки як встановлено, така путівка була видана в межах наданих повноважень відповідальної особи та відповідно до положень Закону, який регулює порядок надання таких путівок, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову в задоволенні позову в даній справі відповідає вимогам закону.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Волинській області відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду від 29 травня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: