Справа № 438/552/15 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/783/2352/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, представника апелянта - ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 09 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на незавершене будівництво житлового будинку, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на незавершене будівництво житлового будинку Просить ухвалити рішення, яким визнати незаконною та скасували державну реєстрацію прав ОСОБА_7 на нерухоме майно - незавершений будівництвом житловий будинок № 238 «б» по вулиці Дрогобицькій у місті Бориславі Львівської області готовністю 61 відсоток, реєстраційний номер якого: 35095140, що була проведена 08 листопада 2011 року відповідачем КП Львівської обласної ради «Дрогобицьким МБТІ та ЕО», стягнути з відповідача у її користь усі понесені нею судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у провадженні Бориславського міського суду перебували справи за її позовом до колишнього чоловіка ОСОБА_4 щодо спільного сумісного майна подружжя, зокрема, щодо будівельних матеріалів та обладнання, з яких побудовано незавершений будівництвом житловий будинок на вул. Дрогобицькій, 238 «б» у м. Бориславі Львівської області. Після перегляду справи у суді апеляційної інстанції рішення Бориславського міського суду від 07.10.2014 року набрало законної сили у частині визнання недійсним договору № 1 від 14.04.2011 року про купівлю-продаж будівельних матеріалів, з яких самочинно побудовано незавершений будівництвом житловий будинок на вул. Дрогобицькій, 238 «б» у м. Бориславі, що був укладений між ОСОБА_4 та його матірю ОСОБА_7 Однак, у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва житлового будинку № 238 «б» по вулиці Дрогобицькій у місті Бориславі від 16 листопада 2011 року, укладеного між ОСОБА_7, як продавцем та ОСОБА_6, як покупцем, рішення Бориславського міського суду від 07.10.2014 року було скасовано та відмовлено їй у задоволенні позову у цій частині. При цьому, єдиним обґрунтуванням такого рішення суду апеляційної інстанції у цій частині стало посилання на той факт, що державна реєстрація за покійною ОСОБА_7 незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 61% по вулиці Дрогобицька № 238 «б» у місті Бориславі, яка була проведена КП ЛОР «Дрогобицьким МБТІ та ЕО», реєстраційний номер: 35095140, залишалася чинною на момент укладення договору купівлі-продажу цього об'єкта незавершеного будівництва та ніким не оспорювалася.

Вважає, що вказана реєстрація права власності є незаконною. Зокрема, вказує, що ОСОБА_7 подала відповідачу з метою реєстрації незавершеного будівництва не всі документи, які встановлено Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України за № 7/5 від 07 лютого 2002 року. Також, ОСОБА_7 подала ряд документів, які містять неправдиві відомості щодо спірного обєкта незавершеного будівництвом житлового будинку, в тому числі неправдиві відомості, внесені відповідальною службовою особою під час виготовлення та затвердження будівельного паспорта на житловий будинок, неправдиві (сфальсифіковані) відомості щодо початку проведення будівельних робіт, неправдиві відомості щодо особи, для якої виготовлено та видано технічні умови на підключення житлового будинку № 238 «б» до електромережі, технічні умови для виготовлення проектної документації на водопостачання та водовідведення, а також неправдиві (сфальсифіковані) відомості, які містяться у повідомленні про початок будівельних робіт щодо здійснення технічного нагляду за будівництвом спірного нерухомою майна. Крім того, у технічних умовах № 252 для виготовлення проектної документації на водопостачання та водовідведення житлового будинку № 238 «б» по вулиці Дрогобицькій у м. Бориславі виправлено особу, якій видаються ці технічні умови, а саме виправлено прізвище ОСОБА_4 на прізвище ОСОБА_7, а також виправлено дату видання цих технічних умов з 12 липня 2005 р. на 12 липня 2011 р. Також у технічних умовах на електропостачання від 08.06.2011 року за № 86/11, ініціали та прізвище особи, якій вони видаються, виправлено з ОСОБА_4 на ОСОБА_7, та виправлено дату видання цих технічних умов з 08 жовтня 2003 р. на 08 серпня 2011 р. і виправлено номер технічних умов з 86/03 на 86/11. Тому жодних технічних умов на виготовлення проектної документації на водопостачання та водовідведення житлового будинку, а також на підключення до електромережі уповноваженими юридичними особами м. Борислава ОСОБА_7 не виготовлялось та не видавалось, а будівельний паспорт на ім'я ОСОБА_7 на спірний незавершений будівництвом житловий будинок № 238 «б» виготовлено на підставі сфальсифікованих невідомою на даний час особою документів. Відтак, такий будівельний паспорт не може вважатися належною проектною документацією, що стала підставою для реєстрації відповідачем права власності на обєкт незавершеного будівництвом спірного житлового будинку, оскільки у цьому документі міститься безліч неправдивих (сфальсифікованих) відомостей щодо об'єкта нерухомого майна. Ряд неправдивих таких же відомостей містить і повідомлення про початок будівельних робіт, а саме про нібито початок будівництва ОСОБА_7 спірного незавершеного будівництвом житлового будинку.

Крім цього, зазначає, що з договору купівлі-продажу обєкта незавершеного будівництва від 16.11.2011 року вбачається, що усупереч положенням абзацу 2 пункту 2.2. Тимчасового Положення не додано жодного правовстановлюючого документу згідно додатку № 2, що посвідчував би факт виникнення права власності на спірне майно, що у відповідності до пунктів 3.5 та 3.5.4. Тимчасового Положення є підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації, чого відповідачем не було зроблено. Також викликає сумнів достовірність даних технічної інвентаризації спірного нерухомого майна наданих відповідачем у справі, оскільки на момент проведення такої у КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» уже повинні були бути зареєстрованими матеріали технічної інвентаризації на незавершений будівництвом той самий житловий будинок № 238 «б» по вулиці Дрогобицькій у м. Бориславі, що були виготовлені на імя її колишнього чоловіка ОСОБА_4, адже даний житловий будинок ніколи не зносився, а на його місці розташування ОСОБА_7 насправді не здійснювала жодного будівництва фактично аналогічного житлового будинку під тим же реєстраційним номером, а тільки було здійснено з метою подальшого незаконного відчуження цього спірного нерухомого майна, що є обєктом спільного сумісного майна подружжя, виготовлення ряду сфальсифікованих документів, на підставі яких здійснено незаконну формальну реєстрацію цього майна на покійну матір ОСОБА_4 - ОСОБА_7

Оскаржуваним рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 09 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на незавершений будівництвом житловий будинок - відмовлено.

Рішення міського суду оскаржила позивач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу, в обґрунтування якої посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі та безпідставно прийшов до висновку про непорушння її прав, а відтак і про відмову у задоволенні позову.

Просить рішення Бориславського міського суду Львівської області від 09 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з»явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення фактичних обставин справи, існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що з 01 лютого 1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 18 вересня 2008 року розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області, спільних дітей не мають.

На підставі рішення Виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області від 21 червня 2001 року за № 307 ОСОБА_4 було надано безоплатно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 600 кв.м. по вулиці Дрогобицька № 238 «б» у місті Бориславі Львівської області, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 11 березня 2010 року, ухваленим у справі № 2-51/2010 року, яке набрало законної сили, відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, а саме незавершеного будівництвом житлового будинку по вулиці Дрогобицька, № 238 «б» у місті Бориславі, з підстав, передбачених ст. 331 ЦК України, оскільки це незавершене будівництво є самочинним, а відтак не може розцінюватися як об'єкт нерухомості, у зв'язку з чим не підлягає державній реєстрації.

26 січня 2011 року між ОСОБА_4 та його матірю ОСОБА_7 було укладено договір дарування земельної ділянки розміром 0,06 га за адресою: Львівська область, м. Борислав, вул. Дрогобицька, 238-б.

14 квітня 2011 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, з яких побудовано самочинне будівництво вказаного житлового будинку.

08 листопада 2011 року відповідачем КП ЛОР «Дрогобицьким МБТІ та ЕО» була проведена державна реєстрація прав ОСОБА_7 на нерухоме майно - незавершений будівництвом житловий будинок № 238 «б» по вулиці Дрогобицькій у місті Бориславі Львівської області готовністю 61 відсоток, реєстраційний номер: 35095140.

16 листопада 2011 року між ОСОБА_7, як продавцем та ОСОБА_6, як покупцем укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництвом житлового будинку по вулиці Дрогобицька, № 238 «б» у місті Бориславі, зареєстрований за № 1276.

Згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2015 року (у справі № 438/391/11 провадження № 22-ц/783/516/15), яке ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року залишено без змін, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Бориславського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_8, про визнання недійними договорів, поділ спільного майна подружжя, - рішення Бориславського міського суду Львівської області від 07 жовтня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2: про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 26 січня 2011 року, розміром 0,06 га за адресою: Львівська область, м. Борислав, вул. Дрогобицька, 238-б, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7; про визнання недійсним договору купівлі-продажу обєкта незавершеного будівництва від 16 листопада 2011 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, а саме - житлового будинку, готовність якого складає 61%, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Борислав, вул. Дрогобицька, 238-б; про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 ідеальну частину будівельних матеріалів та обладнання, що були використані в процесі та для побудови незавершеного будівництвом житлового будинку № 238 «б», що знаходиться по вулиці Дрогобицькій у місті Бориславі Львівської області; про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 ідеальну частину земельної ділянки розміром 0,06 га за адресою: Львівська область, м. Борислав, вул. Дрогобицька, 238 «б», - скасовано і в цих частинах ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні цих позовних вимог. В решті рішення Бориславського міського суду Львівської області від 07 жовтня 2014 року залишено без змін, тобто, в частині визнання недійсним договору № 1 від 14.04.2011 року про купівлю-продаж будівельних матеріалів, з яких самочинно побудовано незавершене будівництво житлового будинку по вулиці Дрогобицькій, № 238 «б» у місті Бориславі, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7.

Судом першої інстанції також встановлено, що 08 листопада 2011 року реєстратором КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» ОСОБА_9 було розглянуто заяву про державну реєстрацію прав, подану ОСОБА_7 для проведення державної реєстрації незавершеного будівництва, що знаходиться в м. Борислав, вул. Дрогобицька, 238 «б», 73; порядковий номер заяви в журналі обліку заяв про державну реєстрацію прав 5438 від 08.11.2011 року, - та відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав прийнято рішення про державну реєстрацію обєкта незавершеного будівництва, що розташований за адресою м. Борислав, вул. Дрогобицька, 238 «б» з присвоєнням реєстраційного номера 35095140 (аркуш реєстраційної справи 8), про що зазначеним бюро технічної інвентаризації видано ОСОБА_7 витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.11.2011; номер витягу: 31966366; реєстраційний номер: 35095140; тип обєкта: обєкт незавершеного будівництва, готовність незавершеного будівництва житлового будинку - 61 %; адреса обєкта: Львівська область, м. Борислав, вул. Дрогобицька, 238 «б» (аркуш реєстраційної справи 4).

Встановлено й те, що реєстрація права власності проведена державним реєстратором БТІ за ОСОБА_7 на підставі предявлених останньою правовстановчих документів, а саме - державного акта на право приватної власності на землю розміром 0,06 га за адресою: Львівська область, м. Борислав, вул. Дрогобицька, 238 «б» (аркуш реєстраційної справи 6), договору дарування земельної ділянки, а також повідомлення про початок виконання будівельних робіт та будівельного паспорта (наявні в матеріалах реєстраційної справи), а також на підставі матеріалів технічної інвентаризації (інвентаризаційна справа № 4954).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції згідно із Законом України від 11.02.2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

З 01 жовтня 2010 року набрав чинності наказ Міністерства юстиції України від 28.07.2010 року № 1692/5, яким Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно», затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, викладене в новій редакції із зміною назви на Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (надалі - Положення). Відповідно вказаного Положення (із змінами і доповненнями, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно (п. 1.2). Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно (п. 1.3). Обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування (п. 1.4). Державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно: 1) житлові будинки; 2) квартири; 3) будівлі, в яких розташовані приміщення,призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; 4) споруди (інженерні, гідротехнічні тощо); 5) приміщення - частини внутрішнього об'єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами (п. 1.5). Державна реєстрація прав проводиться реєстратором БТІ за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, реєстратор якого проводить державну реєстрацію прав на цей об'єкт (п. 1.7). Реєстратор БТІ самостійно: 1) приймає на розгляд заяви про державну реєстрацію прав та, у випадках, встановлених Положенням, зупиняє їх розгляд; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав, відмову в такій реєстрації; 3) присвоює реєстраційний номер об'єкту, права щодо якого підлягають державній реєстрації; 4) видає витяги про державну реєстрацію прав; 5) робить відмітку (штамп) про державну реєстрацію прав на правовстановлювальних документах (у разі проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно); 6) відкриває і закриває розділи Реєстру прав; 7) відкриває, веде та закриває реєстраційні справи; 8) надає інформацію з Реєстру прав у формі витягу та інформаційної довідки або відмовляє у її наданні; 9) здійснює інші повноваження, передбачені Положенням (п. 1.13). Для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 1 (п. 2.1).

Реєстратор БТІ встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об'єкти, права щодо яких підлягають державній реєстрації, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи для проведення державної реєстрації прав, та сторін (сторони) правочину, згідно з яким відбувається державна реєстрація виникнення, переходу, припинення прав; відповідність відомостей про об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, наявним у Реєстрі прав та поданим документам; відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають проведенню державної реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно (п. 3.1). Рішення реєстратора БТІ про державну реєстрацію прав або про відмову в ній містить: дату й місце прийняття рішення; найменування БТІ та прізвище, ім'я, по батькові реєстратора БТІ; дату прийняття заяви про державну реєстрацію прав та її порядковий номер; прізвище, ім'я, по батькові заявника (заявників); стислий опис об'єкта, щодо якого приймається рішення; реєстраційний номер об'єкта, щодо якого приймається рішення (за наявності); підстави винесення рішення (у разі прийняття рішення про відмову в державній реєстрації прав). Рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в ній може бути оскаржено відповідно до законодавства (п. 3.6). Державна реєстрація прав проводиться після технічної інвентаризації об'єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації, окрім випадків, коли заява про державну реєстрацію прав подається не пізніше ніж через дванадцять місяців після виникнення цього права (п. 3.9). На кожний об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації та право власності на який заявлено вперше, реєстратором БТІ відкриваються відповідний розділ Реєстру прав та реєстраційна справа (п. 6.1).

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при прийнятті реєстратором бюро технічної інвентаризації зазначеного рішення про державну реєстрацію прав від 08.11.2011 року, таким була дотримана процедура, передбачена вимогами вказаних Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно».

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. На обєкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Таким чином, момент виникнення права власності повязується із проведенням державної реєстрації зазначеного права.

При цьому суд першої інстанції вірно прийняв до уваги правові позиції Верховного Суду України, висловлені в «Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» на офіційному веб-сайті Верховного Суду України, відповідно до яких судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності та що згідно приписів ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його субєктивними і обєктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обовязковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Отже обставини, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, доказуванню не підлягають.

Враховуючи рішення Бориславського міського суду Львівської області від 11 березня 2010 року, ухвалене у справі № 2-51/2010 року, яке набрало законної сили та рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2015 року (у справі № 438/391/11 провадження № 22-ц/783/516/15) і ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року, якою касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а дане рішення апеляційного суду залишено без змін, суд першої інтсанції прийшов до вірного висновку, що позивач ОСОБА_2 не є власником чи співвласником спільного сумісного майна подружжя: будівельних матеріалів та обладнання, що були використані в процесі та для побудови незавершеного будівництвом житлового будинку № 238 «б», що знаходиться по вулиці Дрогобицькій у місті Бориславі Львівської області, а також земельної ділянки розміром 0,06 га за адресою: Львівська область, м. Борислав, вул. Дрогобицька, 238 «б» чи нерухомого майна, на яке згідно спірного рішення реєстратора зареєстровано право власності за ОСОБА_7.

Відповідно правильним є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 є неналежним субєктом оскарження рішення реєстратора КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» від 08.11.2011 року.

Як убачається з п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 р. № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес), судовий захист є одним із засобів правової охорони. Конституційним Судом України у цьому Рішенні надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України - у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлюються способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Адже спосіб захисту суб'єктивного права встановлює визначений законом порядок забезпечення відновлення (визнання) порушених прав і одночасного правового впливу на порушника з метою відновлення порушеної майнової і немайнової сфери.

Позивачем обрано спосіб, застосування якого має на меті відновити порушене, на її думку, право (відновлення становища, що існувало до порушення права) шляхом скасування внесеного за заявою набувача запису до державного реєстру.

Тому, зясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), можливості порушення права позивача та його захисту в обраний ним спосіб; чи існує в зазначеної юридичної особи обґрунтований цивільний інтерес до обєкта цивільного права; чи є цивільний інтерес третьої особи порушеним фактом проведення державної реєстрації права власності та в чому відповідне порушення полягає; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що не лише ефективно захистить цивільний інтерес третьої особи (позивача), а й буде адекватним та пропорційно збалансованим з негативними наслідками скасування права власності для співвідповідача й інших осіб, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що позивач ОСОБА_2 не є власником спірного нерухомого майна, право власності на яке, оскаржуваним рішенням реєстратора БТІ, зареєстровано за ОСОБА_7, заявлені нею вимоги на права й інтереси не відповідають вимогам законодавства, отже вона не є належним субєктом оскарження зазначеного рішення реєстратора про державну реєстрацію прав.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконанняі, що рішенням реєстратора бюро технічної інвентаризації не порушено конкретні субєктивні права та охоронювані законом інтереси, за захистом чи поновленням яких позивач ОСОБА_2 звернулася до суду, предявивши даний позов, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відсутні достатні правові підстави до скасування державної реєстрації прав, реєстраційний номер: 35095140, вчиненої 08 листопада 2011 року реєстратором Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» ОСОБА_9 про реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на нерухоме майно, а саме на обєкт незавершеного будівництва, готовність якого складає 61 % і яке знаходиться за адресою: Львівська область, м. Борислав, вул. Дрогобицька, 238 «б».

Беручи до уваги розяснення, надані у п.п. 3, 21, 26, 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», правові позиції Верховного Суду України (постанова від 30.03.2016 року у справі № 6-107цс16), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо підставності розгляд даного спору в порядку цивільного судочинства.

Щодо заявленої вимоги третьою особою ОСОБА_4 та його представником ОСОБА_10 про застосування строку позовної давності до позовних вимог, то суд першої інстанції вірно вказав, що враховуючи зміст ч. 3 ст. 267 ЦК України та ст. 30 ЦПК України, заява про застосування строку давності може бути подана лише стороною чи їх представниками, а тому треті особи не мають право на подання такої заяви (постанова ВСУ від 24.06.2015 № 6-738цс15; постанова ВСУ від 18.03.2015 № 6-25цс15), що також підтверджується п. 2.1 постанови пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 13 від 29.05.2013 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інтсанції, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті, законне і обгрунтоване рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Бориславського міського суду Львівської області від 09 лютого 2017 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 09 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_11