УхвалА

іменем україни

26 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього - ОСОБА_7, третя особа - орган опіки і піклування Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 14 березня 2001 року йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_2, в якому також зареєстрована його дружина - ОСОБА_5 - та її дочка - ОСОБА_6 - разом зі своїм малолітнім сином, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. 2 грудня 2014 року рішенням апеляційного суду Тернопільської області шлюб між ним та ОСОБА_5 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 проживає у АДРЕСА_2, а ОСОБА_6 - разом зі своїм малолітнім сином, ОСОБА_7, з липня 2013 року проживають у АДРЕСА_1.

Вважав, що оскільки відповідачі у належному йому житловому будинку без поважних причин не проживають, то вони втратили право користування цим нерухомим майном, а їх реєстрація у спірному житловому будинку порушує його права.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6 разом зі своїм малолітнім сином - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_2 та зняти їх з реєстрації.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23 березня 2017 року, у задоволенні позов ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що місце проживання ОСОБА_5, ОСОБА_6 разом зі своїм малолітнім сином - ОСОБА_7, у спірному житловому будинку було зареєстровано у встановленому законом порядку, як членів сім'ї ОСОБА_5 та за згодою матері позивача - ОСОБА_8, як власника цього нерухомого майна на момент реєстрації у ньому відповідачів, а розірвання шлюбу між сторонами не є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком, так як це суперечить положенням ст. 47 Конституції України, ст. 9, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України.

Суди дійшли вірного висновку про те, що з 2013 року ОСОБА_6 - разом зі своїм малолітнім сином, ОСОБА_7, у спірному житловому будинку не проживає, так як мати позивача - ОСОБА_8, перешкоджала їм у користуванні цим нерухомим майном, іншого житла вони не мають.

Посилання касаційної скарги на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові № 6-158цс14 від 5 листопада 2014 року, безпідставне, так як ця позиція стосується похідного права користуватися житлом лише при наявності права власності на будинок в особи, членом сім'ї якої були відповідачі. У даній же справі відповідачі зареєстровані у спірному будинку з 1993 року, а з 1992 року по 2014 рік ОСОБА_4 та ОСОБА_5 знаходились в зареєстрованому шлюбі; відповідачі жили у житловому будинку як члени сім'ї позивача, а припинення шлюбних відносин не є припиненням права на проживання.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта