У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 18 жовтня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про відібрання дитини, визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2016 року, в с т а н о в и л а: У травні 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що з 23 вересня 2007 року по 24 листопада 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Скориставшись її незадовільним станом здоров'я, зумовленим хворобою та смертю брата, відповідач зі своєю матір'ю забрали сина та на даний час позбавляють її можливості спілкуватися з дитиною, у зв'язку з чим за даним фактом вона звернулася із заявою до Шевченківського РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області. Посилаючись на те, що відповідач залякує сина, налаштовує дитину проти матері, а також має сумніви у належних умовах проживання дитини, просила суд визначити місце проживання сина з нею, відібравши дитину у відповідача. У червні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визначити місце проживання дитини з ним, посилаючись на те, що мати дитини не цікавиться розвитком сина, догляд за дитиною фактично здійснює він, а також зазначив, що ОСОБА_6 страждала від захворювань нервової системи, у неї часто траплялись нервові напади, а згодом повністю самоусунулась від виховання дитини, вселилась до будинку своєї матері, де проживає з іншим чоловіком. Дитина не бажає проживати з матір'ю, натомість ним створено всі умови для проживання сина, а тому просив задовольнити позов. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_6 відмовлено; зустрічний позов задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_6 У задоволенні решти вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що дитина має більшу прихильність до батька, який забезпечив належні умови проживання, матір самоусунулась від її виховання та спілкування з нею, а тому з урахуванням висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22 липня 2015 року, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з батьком. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини та встановивши відсутність виключних обставин, за яких малолітня дитина повинна бути розлучена з матір'ю, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з позивачем. Щодо вимог за первісним позовом про відібрання дитини, апеляційний суд виходив з того, що рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання зостановлюється у випадках, передбачених ч. 1 ст. 162 СК України, за відсутності яких, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Проте з висновками апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Встановлено, що 23 вересня 2007 року по 24 листопада 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Встановлено, що з часу народження дитина зареєстрована за адресою реєстрації позивача: в будинку АДРЕСА_2, куди ОСОБА_6 перейшла проживати після погіршення сімейних стосунків з відповідачем. Також встановлено, що тимчасове окреме проживання дитини з матір'ю викликано здійсненням догляду позивачем за хворим братом, а тому суд вважав, що вказана обставина не може свідчити про небажання чи самоусунення матері дитини від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини. Крім того, малолітня дитина після погіршення стосунків між сторонами та періодом окремого проживання знаходилася з матір'ю за адресою її реєстрації та місце її проживання було змінено відповідачем під приводом надання згоди матір'ю позивачки взяти дитину на прогулянку, у зв'язку з чим ОСОБА_6 звернулась у правоохоронні органи та повідомила про зміну місця проживання дитини відповідачем 20 квітня 2015 року без її згоди та за її відсутності, батько дитини та його мати не відповідають на телефонні дзвінки і не повертають дитину добровільно. З підстав припинення перевірки за заявою та відсутності ознак кримінального правопорушення, ОСОБА_6 06 травня 2015 року повторно звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину - викрадення дитини, а 14 травня 2015 року - до суду з позовом про відібрання дитини та визначення з нею місця проживання. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Колегія суддів з цього робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, визначаючи місце проживання дитини з матір'ю, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України належним чином не перевірили і не мотивував чи буде у повній мірі відповідати інтересам дитини передача її матері, за виниклих між сторонами відносинах, не врахував наявність між дитиною та батьком тісного зв'язку, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини. За таких обставин суд не виконав свого обов'язку, визначеного законом, повно, всебічно й об'єктивно не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної оцінки та ухвалив рішення, яке не можна визнати законними та обгрунтованими, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню в частині вимог про визначення місця проживання дитини з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Вирішуючи спір в частині вимог про відібрання дитини, апеляційний суд правильно виходив з недоведеності таких вимог, виходячи з того, що за змістом ч.1 ст. 162 СК України - якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу /установи/, в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. За відсутності обставин, визначених вказаною нормою, висновок суду про відмову у задоволенні позову в частині вимог про відібрання дитини є законним та обгрунтованим. Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2016 року в частині вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2016 року - залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана Попович Л.М. Мазур О.В. Попович