Провадження № 2/127/5479/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

02.11.2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька. Позов мотивовано тим, що 17 липня 2009 р. ОСОБА_1, уклала шлюб із ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3. В зв'язку з проведенням антитерористичної операції на сході України, а також небезпекою, яка виникла в м. Донецьк, влітку 2014 року позивач разом зі своїм чоловіком та малолітнім сином переїхали до м. Вінниці. Після кількох тижнів спільного життя на новому місці відповідач залишив сім'ю та переїхав до м. Феодосії Автономної Республіки Крим де проживає на даний час. Крім того, за весь час з моменту від'їзду відповідача на нове місце життя він жодного разу не відвідав свою сім'ю та не приймав участі у вихованні свого сина. Слід зазначити, що в м. Донецьк, тобто на неконтрольованій території, у в позивача залишилися родичі похилого віку, а саме бабуся, яку час від часу необхідно провідувати. Однак, враховуючи ті обставини, що згідно з чинним законодавством України для переміщення моїм малолітнім сином через лінію зіткнення у межах Донецької області необхідна згода батька, а отримати її в мене немає жодної можливості, позивач була змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить надати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд за межі державного кордону України дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з дня набрання законної сили вказаним рішенням до його повноліття без згоди батька - ОСОБА_2.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за обставин викладених в ньому, просив позов задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин.

Враховуючи думку представника позивача, вимоги ст. ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача постановивши по справі заочне рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17.07.2009року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1, виданим 09.08.2017року Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с. 7).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 являються батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 видане 26.10.2010року відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області (а.с. 8).

Отже, ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на даний час є малолітньою особою, вік якого становить - 7 років.

Як вбачається із довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, фактичне місце проживання - АДРЕСА_2 (а.с.9,10), однак на території м. Донецьк залишились родичі позивача та у позивача виникає необхідність їх відвідувати, а так як відповідач знаходиться на території Автономної Республіки Крим, позивач не має можливості взяти у відповідача дозвіл на вивіз малолітнього сина на територію м. Донецьк.

Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною третьою статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166- V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

У відповідності до вимог статті 7 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 СК України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Положеннями частини 3 статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994року №3857-ХІІ регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до частини першої статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14.04.2017 р. № 222-ог (зі змінами і доповненнями), передбачено, що в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини.

Частиною 2 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, якими обґрунтовуються вимоги позивача підтверджуються дослідженими матеріалами справи.

Так, суд, виходячи із засад цивільного судочинства - справедливості, добросовісності та розумності і з урахуванням балансу інтересів, вважає за необхідне задовольнити позов частково та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу (згоди) і супроводу батька дитини - ОСОБА_2, протягом одного року з часу набрання рішенням законної сили у супроводі матері ОСОБА_1.

Згідно ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 640, 00 грн. судового збору.

На підставі викладеного, згідно ст. 33 Конституції України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 212- 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу (згоди) і супроводу батька дитини - ОСОБА_2, протягом одного року з часу набрання рішенням законної сили у супроводі матері ОСОБА_1.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 640,00гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: