Провадження № 2/522/2753/17
Справа № 522/6279/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І..,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Шостої Одеської державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_3 (нотаріус), про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом і договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 11.04.2016 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (колишня Маджарова) ОСОБА_4, Шостої Одеської державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_3 (нотаріус), про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом і договору дарування.

В обґрунтування позову зазначила, що 18.10.1994р. вона, ОСОБА_1, уклала шлюб з ОСОБА_5, донькою якого від попереднього шлюбу є ОСОБА_2 (в минулому Маджарова) ОСОБА_4, яка з 1996 року постійно мешкає у ФРН. 24.02.1995 року ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого все належне йому на час смерті майно заповідав позивачу. Цей заповіт був посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 2-2148. За життя ОСОБА_5 і під час перебування у шлюбі з позивачем була приватизована квартира № 29 будинку № 19-А, розташованого по вул. Сегедській у м. Одесі у рівних частках на ОСОБА_5, позивачку та її батька, а також придбаний у власність незакінчений будівництвом садовий будинок №31 з надвірними спорудами, готовністю 90%, що знаходиться в садівничому кооперативі "Лебідь" по вул. 4-та Лінія, селище Новодолинське Овідіопольського району Одеської області.

01.03.2003р. ОСОБА_5 помер, по факту чого була відкрита спадщина, що складалася: з вказаного незакінченого будівництвом садового будинку № 31, що знаходиться в садівничому кооперативі Лебідь по вул. 4-та Лінія, селище Новодолинське Овідіопольського району Одеської області; з 1/3 частини квартири № 29 будинку № 19-А, розташованого по вул. Сегедській у м. Одесі.

30.12.2003 року з пропуском шестимісячного строку, ОСОБА_2 звернулась до Шостої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини свого батька. Одночасно, 30.12.2003р., і знову-таки з пропуском шестимісячного строку, державний нотаріус Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 прийняла від позивача, яка на час смерті чоловіка мешкала разом з ним, заяву про відмову від спадщини, відповідно до якої позивач цю спадщину не приймала, на неї не претендувала, наміру звертатися до суду з цього приводу не мала. 05.03.2004р. державний нотаріус Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3: зареєструвала у реєстрі за №2-737 та видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на незакінчений будівництвом садовий будинок № 31 з надвірними спорудами, готовністю 90%, що знаходиться в садівничому кооперативі Лебідь по вул. 4-та Лінія, селище Новодолинське Овідіопольського району Одеської області; зареєструвала у реєстрі за № 2-740 та видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири № 29 будинку № 19-А, розташованого по вул. Сегедській у м. Одесі; зареєструвала у реєстрі за № 2-744 договір дарування, за яким позивач подарувала ОСОБА_2 належні їй на праві приватної власності 2/3 частини квартири № 29 будинку № 19-А, розташованого по вул. Сегедській у м. Одесі.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.12.2012р. по справі №2/553/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.12.2013р. (провадження № 22-ц/785/2592/13) було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Шостою одеською державною нотаріальною конторою 05.03.2004р., що зареєстроване у реєстрі за № 2-737, відповідно до якого ОСОБА_2 (на той час Маджаровій) ОСОБА_4 у порядку спадкування за законом після смерті 01.03.2003р. її батька ОСОБА_5 на праві власності належить незакінчений будівництвом садовий будинок № 31 з надвірними спорудами готовністю 90% за адресою: вул. 4 Лінія у селищі Новодолинське Овідіопольського району Одеської області (садівничий кооператив Лебідь), а також було визнано незаконним включення державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори до спадщини померлого 01 березня 2003 року ОСОБА_5 частки його дружини ОСОБА_1 у спільній власності подружжя на зазначене нерухоме майно. Судом апеляційної інстанції при розгляді згаданої справи також була підтримана позиція Овідіопольського районного суду Одеської області стосовно того, що позивачка фактично прийняла спадщину, та не відмовилась від свого права на свою частку у майні.

Посилалась на те, що майже одночасно з явно незаконними нотаріальними діями по оформленню спадкових прав на ОСОБА_2, мало місце і посвідчення договору дарування за реєстр. № 2-744, згідно якого позивачка подарувала ОСОБА_2 2/3 частини квартири № 29 будинку № 19-А, розташованого по вул. Сегедській у м. Одесі. З даного приводу вказувала, що вона є людиною похилого віку, якій на час вчинення оспорюваних нотаріальних дій було майже 70 років. При тому дії нотаріуса, визнані судом у межах справи № 2/553/11 незаконними, свідчать не тільки про повну юридичну необізнаність позивача, але й про невиконання нотаріусом посадових обов'язків, передбачених ст. 5 Закону України «Про нотаріат» (нотаріус зобов'язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду). Перебуваючи у несприятливих на той час стосунках з рідною донькою, під тягарем втрати чоловіка, позивачка погодилась на укладення договору дарування в обмін на прийняті ОСОБА_2 зобовязання щодо матеріальної допомоги та довічного утримання, задля чого під тиском ОСОБА_2 позивач саме і відмовилась від спадщини. Вказувала, що дійсного наміру укладати договір дарування вона не мала, її волевиявлення не було вільним та не відповідала внутрішній волі, а оскаржуваний правочин має бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст. 229 ЦК України як такий, що вчинено під впливом помилки. Вона вважала, що за це відповідачка буде її доглядати та надавати матеріальну допомогу.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_7 (по довіреності від 27.102.104 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Зазначав, що спірний договір позивачка добровільна не бажала укладати, та уклала лише з умовою про те, що відповідачка буде надавати їй матеріальну допомогу, її дії з укладення договору дарування фактично не відповідали внутрішній волі та були вчинені під впливом помилки. Позивачка не мала наміру дарувати власну частину квартири, вважала, що з боку відповідачки буде надаватись допомога на її утримання, оскільки ОСОБА_2 обіцяла, що після укладення між ними договору дарування, вони підпишуть договір довічного утримання. Проте, після укладення договору дарування, відповідачка допомогу не надавала, договір довічного утримання сторони не уклали, крім того вигнала позивачку з дачі, де остання мешкала.

Представник відповідачки ОСОБА_8 ( по довіреності від 05.10.2016 року) у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вказав, що ніхто не примушував позивачку укладати спірний договір, вона здійснила це добровільно та усе було оформлено у порядку, передбаченому чинним законодавством. При цьому зазначив, що позивачка сама запропонувала подарувати частину квартири і відповідачка протягом 2003 року деякий час надавала гроші позивачці. Проте, коли зявились родичі позивачки вона таку допомогу надавати не могла.

Представник Шостої Одеської державної нотаріальної контори та третя особа ОСОБА_3 (нотаріус) у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. Від відповідача 06.06.2017 року надійшла до суду заява, згідно якої просили справу розглядати за відсутності їх представника.

Суд з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності представника відповідача та третьої особи, сповіщених належним чином.

Дослідивши матеріали справу, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, пояснень свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Приморським районним судом м. Одеси та апеляційним судом Одеської області за розглядом справи №2-553/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Шостої Одеської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання дій неправомірними, стягнення моральної шкоди, були встановлені наступні обставини.

18.10.1994 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_5.

24.02.1995 року ОСОБА_5 видав заповіт, відповідно до якого все належне йому на час смерті майно заповідав позивачці. Цей заповіт посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за №2-2148.

Згідно з договором купівлі-продажу від 31.01.2000 року, який посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу, та зареєстрований у реєстрі за №136, ОСОБА_5 придбав у власність незакінчений будівництвом садовий будинок з надвірними спорудами готовністю 90%, що знаходиться в садівничому кооперативі "Лебідь" по вул. 4-та Лінія, селище Новодолинське Овідіопольського району Одеської області.

За життя ОСОБА_5 і під час перебування у шлюбі з позивачем також була приватизована квартира № 29 будинку № 19-А, розташованого по вул. Сегедській у м. Одесі у рівних частках на ОСОБА_5, позивачку та її батька.

ОСОБА_5 помер 01.03.2003 року. Згідно з довідкою ЖКО Приморського району м. Одеси від 09.10.2003 року №43 ОСОБА_5 постійно проживав з позивачкою та був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з 02.11.1994 року по день смерті 01.03.2003 року.

30.12.2003 року ОСОБА_2 ( у минулому Маджарова) І.О. звернулась до Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини свого батька ОСОБА_5.

Також 30.12.2003 року державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 прийняла від ОСОБА_1 заяву про її відмову від спадщини її чоловіка ОСОБА_5, відповідно до якої позивачка цю спадщину не приймала, на неї не претендує, наміру звертатися до суду з цього приводу не має.

05.03.2004 року на імя відповідачки Шостою Одеською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтвом про право на спадщину за законом, що зареєстровано у реєстрі за №2-737, відповідно до якого ОСОБА_2 (у минулому Маджарова) І.О. у порядку спадкування за законом після смерті 01 березня 2003 року її батька ОСОБА_5 отримала незакінчений будівництвом садовий будинок з надвірними спорудами готовністю 90%, що знаходиться в садівничому кооперативі "Лебідь" по вул. 4-та Лінія, селище Новодолинське Овідіопольського району Одеської області.

У подальшому, Овідіопольським районним судом Одеської області за розглядом вказаної справи №2-553/11 рішенням від 07.12.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.12.2013 року, було задоволено позов ОСОБА_1 та суд визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Шостою одеською державною нотаріальною конторою 05.03.2004 року, що зареєстровано у реєстрі за №2-737, відповідно до якого ОСОБА_2 (у минулому Маджарова) І.О. у порядку спадкування за законом після смерті 01 березня 2003 року її батька ОСОБА_5 на праві власності належить незакінчений будівництвом садовий будинок з надвірними спорудами готовністю 90%, що знаходиться в садівничому кооперативі "Лебідь" по вул. 4-та Лінія, селище Новодолинське Овідіопольського району Одеської області. Визнав незаконним включення державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори до спадщини померлого 01 березня 2003 року ОСОБА_2 частки його дружини ОСОБА_1 у спільній власності подружжя на незакінчений будівництвом садовий будинок з надвірними спорудами готовністю 90%, що знаходиться в садівничому кооперативі "Лебідь" по вул. 4-та Лінія, селище Новодолинське Овідіопольського району Одеської області.

У відповідності до ст.. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судом рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, судам за розглядом справи №2-553/11 було встановлено, що заява ОСОБА_2 (у минулому Маджарова) І.О. була подана до нотаріальної контори з пропуском шестимісячного строку, з дня смерті ОСОБА_5. Також вказано, що нотаріусом було взято до уваги заяву ОСОБА_1 про відмову від спадщини, яка не має юридичної сили, оскільки була подана позивачкою з пропуском шестимісячного строку, встановленого ст.553 ЦК Української РСР 1963 року.

За розглядом даної справи суд вбачає, що того ж дня 05.03.2004 року Шостою Одеською державною нотаріальною конторою відповідачці було видано свідоцтвом про право на спадщину за законом, що зареєстровано у реєстрі за №2-740, відповідно до якого ОСОБА_2 (у минулому Маджарова) І.О. у порядку спадкування за законом після смерті 01 березня 2003 року її батька ОСОБА_5 отримала 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

З урахуванням викладеного, на підставі ст.. 61 ЦПК України та всіх встановлених у справі № 2-553/11 обставин, суд вбачає, що вимоги ОСОБА_1 що визнання недійсним вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05 березня 2004 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, і зареєстрованого в реєстрі за №2-740, відповідно до якого ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті 01.03.2003 року її батька ОСОБА_5 на праві власності належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_2, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що того ж дня 05.03.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (у минулому Маджаровою) І.О. було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_1 подарувала, а відповідачка прийняла у дар 2/3 частини квартири №29, що знаходиться в м. Одесі по вул.. Сегедській у будинку №19. Договір посвідчено державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстровано у реєстрі за №2-744.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Виходячи з сукупного аналізу положень статей 203, 638, 717 ЦК України, варто зробити висновок, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди та усвідомлюють всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 березня 2016 р. у справі № 6-93цс16).

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що вона донька ОСОБА_1, відповідачка це донька другого чоловіка ОСОБА_1. Вказала, що після смерті ОСОБА_5 її мати (позивачка) не працювала, вона (свідок) одна заробляла і у них не було добрих стосунків. Тоді позивачка вирішила укласти з відповідачкою договір про довічне утримання (оскільки відповідачка має більші матеріальні можливості), проте не мала наміру укладати договір дарування. Пізніше (десь у 2004 році), відповідачка вигнала її матір з будинку на ОСОБА_11, де остання постійно мешкала. Про укладання спірного договору свідок дізналась приблизно лише через 6 місяців після того як він був укладений. Мати переїхала до неї та розповіла, що її обманним шляхом змусили подарувати все.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона працює разом з свідком ОСОБА_9 більше 15 років та з ї слів знає, що ОСОБА_1 (мати свідка) уклала договір дарування з відповідачкою, проте зі слів доньки позивачки та самої позивачки їй відомо, що дарувати спірне майно не мала, а бажала укласти договір довічного утримання. Зі слів позивачки свідок знає, що остання бажала, щоб її хтось утримував, матеріально допомагав.

З пояснень представників сторін вбачається, що відповідачка погоджувалась в день укладання договору дарування надавати матеріальну допомогу для утримання ОСОБА_1 після укладення спірного договору дарування. Представник відповідачки у судовому засіданні підтвердив, що протягом певного періоду часу у 2003 році відповідачка надавала матеріальну допомогу ОСОБА_1, проте на теперішній час де вона мешкає він не знає і відповідачка не має можливості передати їй кошти, оскільки в цьому чинять перешкоди її родичі.

На підставі наведеного та враховуючи похилий вік позивачки, відсутність іншого житла, моральний стан та потребу у допомозі, вчинення правочинів в один день, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, здійснюючі права передбачені ст.. 27, 31 ЦПК України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, за встановлених обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1, будучи людиною похилого віку, яка має слабкий стан здоров'я та потребує внаслідок цього матеріальної підтримки, стороннього догляду і допомоги, подарувала відповідачці 2/3 частини квартири, яка є її єдиним житлом та в якій вона продовжила проживати після укладення договору, з розрахунку на те, що відповідачка буде надавати їй таку допомогу та підтримку, тобто, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і обдарованим, що є підставою вважати такий договір укладеним внаслідок помилки щодо істотних обставин.

За правилом ст. 212 ЦК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи в сукупності всі обставини, які передували та зумовлювали укладення оспорюваного договору дарування квартири від 05.03.2004 року, суд вважає підтвердженим той факт, що підписання ОСОБА_1 даного договору відбулося в зв'язку з помилкою щодо обставин правочину, які мають істотне значення та суттєво впливають на повноту усвідомлення позивачем суті і правових наслідків укладення договору, а тому, в силу положень ст. 229 ЦК України, позовні вимоги про визнання договору дарування частини квартири від 05 березня 2004 року недійним пред'явлені за наявності для цього правових підстав та ґрунтуються на положеннях закону.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст.. 1, 3, 4, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 169, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України; ст..1, 15-16, 203, 215, 229, 264, 717 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Шостої Одеської державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_3 (нотаріус), про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом і договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05 березня 2004 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, і зареєстроване в реєстрі за №2-740, відповідно до якого ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті 01.03.2003 року її батька ОСОБА_5 на праві власності належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_2.

Визнати недійсним договір дарування, укладений 05 березня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, і зареєстрований в реєстрі за №2-744, належних ОСОБА_1 2/3 частин квартири АДРЕСА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домусчі Л.В.

10.10.17