справа № 691/1581/14-ц
провадження № 2/691/3/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

В складі:

головуючого судді Савенко О.М.

при секретарях судових засідань ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

з участю:

представника позивача-відповідача ОСОБА_5

відповідачів-позивачів ОСОБА_6, ОСОБА_7,ОСОБА_8

представник відповідачів-позивачів ОСОБА_9

представника третьої особи ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Городище цивільну справу за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_13, за участю третьої особи Городищенської міської ради Черкаської області, Городищенського Районного Територіального Медичного Об»єднання м.Городище Черкаської області про визнання права власності та за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_11 про усунення перешкод в користуванні майном, -

встановив:

Позивач ОСОБА_11 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_13, за участю третьої особи Городищенської міської ради, Городищенського РТМО про визнання права власності.

Обґрунтовуючи свою позовну заяву позивач ОСОБА_11 посилається на ті обставини, що в 1968 році був направлений на роботу в м.Городище Черкаської області, де став працювати в Городищенській районній лікарні на посаді лікаря інфекціоніста і в цьому ж році йому із сім»єю була виділена квартира АДРЕСА_1, яка була переобладнана з приміщення дитячої лікарні на три квартири, тут проживає і на даний час. З часу вселення в квартиру на території земельної ділянки, яка прилягала до квартири, розташована криниця, якою він постійно користується, обслуговує, проводить ремонт, чистить. В 1991 році головний лікар Городищенської районної лікарні ОСОБА_14, який заселився по сусідству в приміщення дитячої консультації в будинок №2-а по вул.Маяковського в м.Городище, мав намір на земельній ділянці, що розташована біля його квартири, поблизу криниці, вирити вигрібну яму для свого будинку, але він заборонив це робити через порушення санітарних норм. Це викликало певне непорозуміння і головний лікар, використовуючи своє службове становище, під час продажі йому частки з вищевказаного приміщення лікарні, навмисно не відобразив в технічній документації його частки криниці, яка знаходилася на земельній ділянці біля його квартири, хоча фактично належала до придбаної ним частки нерухомого майна. На протязі всього часу проживання криницею крім нього ніхто не користувався, він вважав себе її власником, остільки 25 грудня в 1990 році згідно договору купівлі-продажу викупив дану квартиру у районної лікарні та відповідно до нього вважає, що у його власність перейшло все майно, яке перебувало на території земельної ділянки. Рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради від 29 листопада 1990 року №23 за ним була закріплена земельна ділянка, на якій розташована криниця.У праві користування криницею його ніхто не обмежував, він навпаки дав дозвіл ОСОБА_15, а потім ОСОБА_7 брати воду в криниці. ОСОБА_6 взагалі не користувалася криницею, так як викопала скважину, що належить до спільного користування. Криниця в технічній документації на час купівлі квартири не зазначена, але там не правильно зазначено і номер квартири, остільки фактично адреса його проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, а не №1. Узв»язку з цим помилка була виправлена під час складання акту розбивки господарсько-побутових будівель в натурі від 05 вересня 2005 року, який склав представник відділу будівництва і архітектури Городищенської районної держадміністрації, де було зазначено, що криниця перебуває на земельній ділянці виділеній йому у користування.Важає, що згідно ст.344 ЦК України є особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років і відповідно набув права власності за набувальною давністю, так як в цілому володіє нею більше 20 років.Наразі триває спір з приводу користування криницею і вимушений звернутися до суду за захистом порушеного права власності на майно.

Позивачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися з позовом до відповідача ОСОБА_11 про усунення перешкод в користуванні майном.

Обґрунтовуючи свою позовну заяву позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 посилаються на ті обставини, що вони є сусідами і співвласниками криниці, яка належить їм в рівних частинах на праві власності та знаходиться поряд з їх домоволодіннями зі сторони де мешкає відповідач ОСОБА_11 Криниця була придбаними ними разом із набуттям права власності на нерухоме майно, тобто відповідні частки у будинковолодіння №2а по вул..Маяковського в м.Городище.Життєво склалося так, що належною їм криницею користувалися маючи вільний прохід попід домоволодінням відповідача, який на протязі тридцяти років є єдиним можливим проходом до даної криниці та мав наскрізне сполучення бо належав до земель місцевої громади.Криницею користувалися і інші сусіди, як то ОСОБА_16,ОСОБА_17, ОСОБА_18, які проживають ІНФОРМАЦІЯ_2 та №4.Однак, близько 10 років відповідач ОСОБА_11, діючи на свій власний розсуд, спочатку частково перегородив цей прохід з одного боку від вул..Маяковського зі сторони проїзної частини дороги, а в минулому році з невідомих їм причин, та в порушення не лише принципів добросусідства, а і грубо попираючи їх права, як власників криниці, обмежуючи у питній воді, таке ж вчинив з іншого боку вулиці, зі сторони внутрішнього двору, де розміщені домоволодіння користувачів ОСОБА_16,ОСОБА_17, ОСОБА_18, повністю перекривши їм всім підхід до криниці, чим створив реальні перешкоди для них як законних і належних власників вказаного майна, обмеживши право користування та володіння.Прийняли рішення звернутися до суду з вимогою до відповідача про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні криницею, шляхом зобов»язання демонтувати обладнані ним загородження загального проходу до криниці з обох сторін і прибрати наявні там будівельні матеріали і речі, складовані ним спеціально, звільнивши прохід, а також компенсувати судові витрати.

Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 12 квітня 2016 року цивільні справи об»єднані в одне провадження.

В судових засіданнях позивач-відповідач ОСОБА_11К та його представники ОСОБА_19 і ОСОБА_5 поданий позов підтримали, посилаючись на обґрунтування викладене в позовній заяві та повідомили, що подали до суду 16 червня 2017 року новий позов до сторін у справі про визнання частково недійсними договору дарування та договору міни, який розглядається в цьому ж суді. У задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7Є просили відмовити, тому що криницею позивач безперервно користується на протязі двадцяти років і сусіди своєю поведінкою завдають шкоди під час користування нею, що тягне за собою витрати на її ремонт. ОСОБА_11 пояснив суду, що власником криниці є він і ніхто інший,користуючись криницею ОСОБА_16,ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_6, ОСОБА_7 створюють йому незручності, так як ходять під стіною будинку, стукають відрами, користуються криницею як в ранкову так і пізню пору доби, що не дає можливості відпочивати йому та внукам і вимушений був за таких обставин загородити прохід до криниці, заварити хвіртку, вцепити замок, розмістити будівельні матеріали та різні речі. Звернув увагу суду, що при купівлі квартири його було умисно позбавлено права на частку криниці, але про це він дізнався лише кілька років назад, коли виявив, що у договорі купівлі-продажу квартири не вказано жодних даних про криницю.

Відповідачі-позивачі ОСОБА_7, ОСОБА_6 та їх представник ОСОБА_20, позов ОСОБА_11К не визнали, мотивуючи тим, що згідно договору купівлі-продажу від 19 листопада 2004 року та договору міни від 05 лютого 1997 року вони є власниками 1/2 частини криниці кожний окремо, і не можуть бути за жодних обставин позбавлені набутого права власності. Як позивачі, пояснили суду, що позбавлені доступу до криниці повністю через закриття проходів до криниці ОСОБА_11 з усіх сторін та встановлення ним перешкод, які не можливо подолати, так на проходах розміщено будівельні матеріали, старі речі вжитку, каміння, відв»язується собака, знімається відро, налита солярка у воду. Пояснила, що квартири у яких живуть всі сторони у справі і свідки, це в минулому приміщення дитячої лікарні, яке було передане у приватну власність лікарям, і на території лікарні було дві криниці, якими користувалися працівники а також місцеве населення вулиці, навіть після набуття права власності на них, доступ не був обмежений і користування було вільним для всіх, до тих пір поки відповідач не обмежив своїми діями всіх. Посилання відповідача про те, що він не знав, що не є власником криниці є безпідставними, остільки надані суду письмові докази прямо вказують на її власників,вони не раз пред»являли йому правовстановлюючі документи, що і підтвердили свідки. Відповідач ОСОБА_8 просила відмовити у задоволенні позовних вимог, так як користується криницею на законній правовій підставі згідно договору міни разом із членами своєї сім»ї, але через протиправні дії ОСОБА_11 позбавлена такої можливості останніх років десять, тому що сторона вдається до різного роду дій, наприклад налито солярки в криницю, періодично відв»язується собака, по воду треба їздити в інше місце. Відповідачі ОСОБА_12, ОСОБА_13, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду цивільної справи, надіслали на адресу суду заяви від 26 червня 2017 року про розгляд справи у їх відсутності, так як перебувають за межами України, і просили , суд, врахувати, що спірна криниця ніколи не була власністю ОСОБА_11, тому що вони разом із батьками та ОСОБА_6, спільно володіють нею на праві власності і дозволяли користуватися нею всім сусідам, в тому числі і ОСОБА_11.

Третя особа Городищенська міська рада, будучи належним чином повідомленою про час та місце проведення судового засідання, до суду не прибула, через канцелярію суду подано заяву від 26 травня 2016 року про розгляд справи без представника з посиланням що проти заявлених позовних вимог ОСОБА_11 (а.с.41 том 2).

Представник третьої особи Городищенського РТМО ОСОБА_10 позов ОСОБА_11 не визнав, просив не задовольняти з тих підстав що в архівних матеріалах районної лікарні не має документів, які б підтверджували право власності сторони на криницю, архівні документи вказують, що її власниками були ОСОБА_21 і ОСОБА_22, а в даний час ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_13.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши думку позивача-відповідача та його представників, відповідачів та їх представника, третю особу, враховуючи клопотання третьої особи про розгляд справи у її відсутність, допитавши свідків ОСОБА_23,який посвідчив суду, що на час передачі приміщення районної лікарні під житло медичним працівникам працював інженером бюро технічної інвентаризації і приймав участь в складі комісії 16 жовтня 1990 року, яка в присутності ОСОБА_11 обстежувала квартиру №3 у якій він проживав та яка підлягала продажу йому і було прийнято рішення щодо відчудження йому квартири і надвірних споруд у виді погріба кирпічного, веранди дерев»яної, гаража кирпічного, а щодо криниці то у відповідача була можливість вибирати і він захотів погріб чи то приміщення для складання речей, бо криницею користувалися всі, відповідач був присутній весь час коли розділяли квартири і був не байдужим до питання розподілу, цим йому і запам»ятався, свідка ОСОБА_24, яка пояснила, що отримала теж квартиру як медпрацівник, яку в подальшому передала сину, а той в свою чергу обміняв із сім»єю Лабик на їх квартиру та при обміні належне їм право на 1/2 частину криниці перейшло до вказаної сім»ї, свідка ОСОБА_25, яка посвідчила, що працюючи у санепідемстанції не раз контролювала якість питної води у криниці, за яку іде спір, бо нею користувалися всі люди, незважаючи на те, що були безпосередньо її власники і до передачі квартир належала вона дитячій районній лікарні, свідків ОСОБА_16,ОСОБА_17, ОСОБА_26, які посвідчили суду, що відповідач обмежив право доступу всіх жителів вулиці до криниці, свідків ОСОБА_27, ОСОБА_28, які посвідчили, що криницю доглядає відповідач і неодноразово її ремонтував, свідка ОСОБА_29, яка посвідчила, що працюючи у КП «Черкаське ООБТІ» Городищенський відділок виготовляла технічні документації на квартири по вул.Маяковського м.Городище та стосовно криниці під №6 у інвентаризаційних документах повідомила, що мова іде про одну і ту ж криницю у ОСОБА_6В.і ОСОБА_7, просто нумерація будівель і споруд, які належать ОСОБА_6 на підставі договору дарування була змінена на №10, так як мали місце інші добудовані споруди, а не нова чи якась інша криниця як стверджує позивач і його представники, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_11 та задоволення позовних вимог ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з врахуванням того, що судом було створено всі умови для змагального процесу та розяснено сторонам їх права, обовязки, які передбачені цивільно-процесуальним законодавством держави.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, повязує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен зясувати обставини, які повязані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини ст. 214 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову.

Позивач повинен зазначити і довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, повязує свою матеріально-правову вимогу.

Предметом вимоги позивача ОСОБА_11 є невизнання відповідачами у справі набутого ним права власності на криницю згідно до вимог ст.ст.334,328,344 ЦК України та відшкодування понесених судових витрат, як то визначено ст.88 ЦПК України.

Правові відносини, які склалися між позивачем та відповідачами, третьою особою, на думку суду, підпадають під вид цивільно-правових відносин набуття права власності.

Предметом вимоги позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є невизнання відповідачем у справі набутого ними права власності на криницю та захист права власності, як то передбачено ст.ст.386,391ЦК України та відшкодування понесених судових витрат, як то визначено ст.88 ЦПК України.

Правові відносини, які склалися між позивачами та відповідачем, на думку суду, підпадають під вид цивільно-правових відносин захист права власності.

Для вирішення спорів, суд застосовує глави 24 та 29 Книги третьої Цивільного кодексу України,ст.ст.79,88 ЦПК України, Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постанову Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма субєктами права. надвірні приміщення, огорожі та інші надвірні споруди, що обслуговують будівлю (сарай, паркан, колодязь), становлять разом з нею один інвентарний обєкт, визначено в Інструкції з бухгалтерського обліку необоротних активів бюджетних установ (затверджено наказом Державного казначейства України від 17 липня 2000 р. № 64 (у редакції наказу Державного казначейства України від 21 лютого 2005 р. № 30)) Наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства Фінансів України від 26 червня 2013 р. № 611. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності.Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). При вирішенні спорів суди мають враховувати факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Цивільний Кодекс України у ст.328 визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.Право власності належить до таких суб"єктивних прав, які можуть виникнути лише при наявності визначеного юридичного факту або їх сукупності. Юридичний факт це обставини реального життя, з якими закон пов"язує виникнення, зміну чи припинення права власності. Такі юридичні факти називаються підставами виникнення права власності.За змістом ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно до ст.386, ст.391 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.Порушення права власності має місце в тих випадках, коли власник незаконно обмежується у можливості реалізації не тільки правомочності користування, але і розпорядження. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, як визначає ст.344 ЦК України регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Закон визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України); володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

Із наданих суду сторонами доказів вбачається наступне.

25 грудня 1990 року Городищенська центральна районна лікарня та ОСОБА_11 уклали договір купівлі-продажу 13/25 частини будинку з надвірними будівлями у м.Городище по вул.Маяковського №1 на землі присадибного земельного фонду держфонду розміром 2149 кв.м. на якій розташовано один жилий будинок, сарай та погріб, які належали на підставі реєстраційного посвідчення виданого виконкомом Городищенської міськради 29 листопада 1990 року, зареєстрованого у БТІ у №1 реєстр №228 (а.с.57-58 том1). 16 листопада 1990 року виготовлено технічний паспорт на жилий будинок індивідуального житлового фонду за адресою вул.Маяковського №2,кв.№3 на власника ОСОБА_11 із експлікацією внутрішньої площі до плану житлового будинку та зазначенням його конструктивних елементів: під літерою «А» житловий будинок, під літерами а1,а2,а3 веранди,№1-2ганок, під літерами »Б» і «В» гараж, №3 погріб. Підставою до укладення договору купівлі-продажу був Акт від 16 жовтня 1990 року комісії утвореної за наказом головного лікаря Городищенської ЦРЛ від 18 вересня 1990 року, у склад якої входив особисто ОСОБА_11, яка обстежила квартиру №3, що підлягала продажу та в якій проживав останній, і при цьому оцінювався лише стан квартири і надвірні споруди погріб, гараж, веранда (а.с.62 том 1). 06 березня 2007 року громадянка ОСОБА_22 подарувала ОСОБА_6 73/100 частини жилого будинку, що розташований у м.Городище Черкаської області по вул.Маяковського №2а на приватизованій земельній ділянці розміром 0,1687 га та згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Городищенською державною нотаріальною конторою від 03 березня 2000 року, на якій розташовано жилий будинок під літерою А-1, прибудова а1, прибудова а2, ганок №1, сарай «Б»,саж «Г,погріб - пд, погріб пд1, погріб пд2, вбиральня 3, огорожа №5-8,12, криниця №2, криниця 1/2 частина №10(а.с.6том1). Згідно до Плану земельної ділянки по вул.Маяковського №2-а на ній розташовані: житловий будинок, прибудови, два сараї, два погріба, ганок, криниця, вбиральня, паркан, криниця 1/2 частини, що і підтверджується довідкою характеристикою (а.с.11 том 1).15 лютого 1997 року громадянин ОСОБА_15 уклав з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_13 договір міни за яким ОСОБА_15 обміняв належні йому на праві особистої власності на підставі договору дарування посвідченого Городищенською держнотконторою 17 квітня 1992 року реєстр №1179, зареєстрованого у Бюро технічної інвентаризації у Книзі №32 під №2667, 27/100 частини жилого будинку з надвірними будівлями, що розташований у м.Городище по вул.Маяковського 2-а Черкаської області на земельній ділянці держфонду на належну сім»ї Лабик на праві особистої власності на підставі Свідоцтва про право власності виданого на підставі розпорядження виконкому Городищенської міської ради 31 січня 1997 року, зареєстрованого у Бюро технічної інвентаризації у Книзі №34 реєстр №6491 однокімнатну квартиру №10 розташовану у м.Городище по вул.Леніна №54 в жилому будинку на земельній ділянці держфонду(а.с.5том1). Згідно до даних Технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду по вул.Маяковського №2а, який складається з житлового будинку під літерою А-1, під літерою а1пристройка, під літерою т підвал, під №6 криниця 1/2 частини,під №1 огорожа, власниками 27/100 частини будинку є ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_13,ОСОБА_12 (а.с.29-30том1). Право власності ОСОБА_7Є та ОСОБА_6 підтверджується Витягом з реєстру права власності на нерухоме майно (а.с.7том1). Згідно довідок-характеристик з короткими технічними характеристиками та Оціночними актами, які були видані Черкаським обласним об»єднаним бюро технічної інвентаризації управління житлово-комунального господарства Черкаської обласної державної адміністрації першим власникам квартир, які були відчуджені в подальшому, а саме ОСОБА_21 і ОСОБА_14, при купівлі квартир у районній лікарні серед іншого нерухомого майна вони придбали під №6 криницю в розмірі 1/2 частки кожний, у технічних документах ОСОБА_11 таких даних не відображено, як і в Акті розбивки господарсько-побутових будівель в натурі станом на 05 вересня 2005 року (а.с.59-61,73том 1, том 3). Скарги-заяви ОСОБА_11 до Городищенської міської ради Черкаської області, Городищенського РВ УМВС України в Черкаській області з приводу спірного користування криницею та відповіді за результатами їх розгляду (а.с.80,81,82,83,84, 85,86,87,88,89,90 том 1). Фототаблиці з місцезнаходженням спірної криниці, які відображають її стан та прохід до неї, надані сторонами у справі (а.с.52-38,67-72 том 1). Рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради народних депутатів від 29 листопада 1990 року №234 «Про закріплення держфондовської земельної ділянки за гр.ОСОБА_11 по вул..Маяковського,2 кв.№1» закріплено за ОСОБА_11 земельну ділянку держфонду біля квартири АДРЕСА_2, яку він купує в особисте користування (а.с.56 том1).

В судовому засіданні встановлено, що на земельній ділянці позивача-відповідача ОСОБА_11К за адресою вул.Маяковського 2,кв.№3(остільки була допушена помилка при реєстрації і зазначено №1) в м.Городище Черкаської області знаходиться криниця, яка межує із сусідніми будинковолодіннями відповідачів-позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, доступ до користування якою мають і інші жителі вул.Маяковського, в тому числі і ОСОБА_16,ОСОБА_17, ОСОБА_26.Територія на якій розташована криниця у минулому була власністю Городищенської районної центральної лікарні, що підтверджується Планом будівлі Городищенської рай лікарні станом на 25 травня 1970 року. У 1990 році було прийнято рішення за наказом головного лікаря Городищенської цетральної районної лікарні ОСОБА_14 про передачу приміщення дитячої районної лікарні медпрацівникам. Серед тих хто отримав квартири були ОСОБА_11, ОСОБА_14 батько ОСОБА_6, ОСОБА_21 який подарував квартиру сину ОСОБА_15. а той в свою чергу 05 лютого 1997 року обміняв її на інше житло належне сім»ї Лабик. Підставами до набуття права власності сторін були з початку договори купівлі-продажу квартир, які не оскаржувалися. Ці договори були судом досліджені та вивчені на предмет законності набуття права власності першими власниками. 17 квітня 1992 року ОСОБА_21 подарував належну йому частку квартири сину ОСОБА_15, а ОСОБА_14 помер 01 серпня 1999 року і згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 березня 2000 року спадщину прийняла дружина ОСОБА_22, яка в подальшому подарувала 06 березня 2007 року належну їй частку будинку доньці ОСОБА_6.За таких обставин в 1997 році, 2000році та в 2007 році власники двох квартир змінилися згідно до договору міни, свідоцтва про право на спадщину та договору дарування. На час купівлі квартир, як встановлено із досліджених судом доказів, перші власники квартир ОСОБА_14 та ОСОБА_21 крім житлової площі придбали у власність і надвірні споруди в тому числі по 1/2 частині криниці, на відміну від ОСОБА_11, який виявив бажання отримати взамін інше майно для використання під сарай чи то погріб, що не заперечили, як самі сторони, так і свідки ОСОБА_23, ОСОБА_29 та підтверджується заявами і технічними даними в Інвентаризаційних справа по м.Городищу вулиця Маяковського № 2 та №2а.. Незважаючи на перехід криниці у власність право користування нею не було обмежене для інших громадян, які проживали на вул.Маяковського, що посвідчили свідки ОСОБА_16,ОСОБА_17, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_23, ОСОБА_29. З роками позивач-відповідач ОСОБА_11 почав безпідставно обмежувати право власності та користування криницею всім жителям вулиці і власникам, мотивуючи належністю йому, створенням для нього незручностей через прохід під стіною будинку, стукання відрами, користування криницею як в ранкову так і пізню пору доби, що не дає можливості відпочивати йому та внукам і вимушений був за таких обставин загородити прохід до криниці, заварити хвіртку, вцепити замок, розмістити будівельні матеріали та різні речі. Такі дії ОСОБА_11, викликали непорозуміння між власниками криниці та жителями вулиці, підтвердженням чому є наявні в матеріалах справи докази, що складають ряд скарг і звернень сторони до відповідних установ, в компетенцію яких входить вирішення подібних звернень. Мотивами невизнання права власності відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_13, ОСОБА_12 на криницю є незгода із діями в 1990 році головного лікаря районної лікарні, який нібито умисно обмежив його право на криницю та відсутність в договорі міни по тексту вказівки про належність сім»ї Лабик 1/2 частини криниці.

Суду сторони повідомили, що між ними, у спорі не досягнуто домовленості щодо врегулювання спору в позасудовому порядку, остільки позивач обрав спосіб звернення за захистом на його думку порушених прав та інтересів, шляхом звернення з позовом до суду, відповідачі-позивачі не вбачають можливості в інший спосіб відновити порушене право. На пропозицію суду про можливе вирішення спору шляхом застосування принципу добросусідства, варіантів земельного сервітуту, сторони заперечили щодо такого підходу.

За змістом ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не вправі збирати докази за власною ініціативою.

На час розгляду справи в суді позивач-відповідач ОСОБА_11 не надав суду доказів про те, що спірна криниця належить йому на праві власності, в т.ч. і за набувальною давністю. Через недостатність доказів у справі, які б вказували на обґрунтованість заявлених ним позовних вимог про визнання права власності, судом було запропоновано представити докази, як стороні, яка несе обов»язок доказування, проте вони суду надані не були за відсутності як таких. Для правильного вирішення спору та законності прийнятого рішення, суду, мали бути представлені письмові докази будь-які документи, акти, довідки, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

На противагу позивачу-відповідачу сторона відповідачів-позивачів довела суду належними та допустимими доказами право власності щодо криниці, надавши: ОСОБА_6 договір дарування від 06 березня 2007 року на73/100 частини жилого будинку з 1/2 частини криниці, та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_13,ОСОБА_12 договір міни від 05 лютого 1997 року з технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 12 листопада 1997 року з 27/100 частини жилого будинку з 1/2 частини криниці. Надані суду докази ОСОБА_11 не спростовані. Факт набуття ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_13,ОСОБА_12 у власність спірної криниці є на підставах, що не заборонені законом, а саме шляхом договору дарування та договору міни відповідно до вимог ЦК України. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності особи є право особи, в даному випадку відповідачів-позивачів на річ, (майно), яке вони здійснюють відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.319 ЦК України ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_13,ОСОБА_12, як власник володіють, користуються, розпоряджаються своїм майном на свій розсуд. Вони, як власники, мають право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, тому судове рішення має захистити порушене право власності.

Крім того, судом, було досліджено в судовому засіданні, безпосередньо, в присутності всіх сторін Інвентаризаційні справи по м.Городищу вулиця Маяковського № 2 та №2а, на житлові будинку сторін у справі, які були надані представником КП «ЧООБТІ» Городищенський відділок ОСОБА_29О, під час допиту як свідка, із яких вбачається, що:рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради народних депутатів від 22 лютого 1990 року №35 розглянуто відношення Городищенської районної лікарні №445 від 07.02.1990 року та надано дозвіл рай лікарні переобладнати бувше службове приміщення дитячої консультації під житло по вул.Маяковського, 4 та на забудову 2 господарчих приміщень; 20 листопада 1989 року Областний відділ здравоохраненія дозволив провести реконструкції бувшого приміщення будівлі дитячої консультації під житловий будинок; рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради народних депутатів від 30 серпня 1990 року №167 прийнято в експлуатацію житловий будинок, який належить Городищенській центральній районній лікарні і видано реєстраційне посвідчення; за наказом №71 від 18 вересня 1990 року була створена комісія по оцінці вартості жилих приміщень по вул..Маяковського, 2 і №2А, які знаходилися на балансі ЦРЛ; 30 серпня 1998 року згідно до протоколу №6 було проведено конференцію трудового колективу Городищенської ЦРЛ і прийнято рішення відомчий будинок ЦРЛ на вул.Маяковського 2А, продати ОСОБА_14 та ОСОБА_21, як працівникам лікарні; 22 листопада 1990 року згідно до протоколу №7 було проведено конференцію трудового колективу Городищенської ЦРЛ і прийнято рішення відомчу квартиру на АДРЕСА_3, продати лікарю інфекціоністу ОСОБА_11; згідно Заказів №628 від ОСОБА_14, №654 від ОСОБА_11К та без номера ОСОБА_21 було проведено технічну інвентаризації частин житлових будинків та відповідно виготовлено технічні довідки-характеристики згідно діючого законодавства на той час у змісті яких безпосередньо на прізвище ОСОБА_14 та ОСОБА_21 зазначено про право на 1/2 криниці, що виключає будь-якого роду сумніви про законність набуття права власності на неї тодішніми власниками, які в подальшому передали таке право за настання певних юридичних фактів іншим особам.

Суд, критично відноситься до пояснень ОСОБА_11, як сторони у справі, остільки він визнає, що не має, жодних письмових доказів на обгрунтування заявлених позовних вимог, не заперечує проти того, що своїми діями обмежує права власників на користування криницею, і мотивує це не бажанням визнавати правовстановлюючі документи власників, які вважає незаконними та такими, що порушують його права. Якщо ОСОБА_11 вважає, що криниця перейшла йому автоматично під час купівлі квартири, то за яких обставин не зазначено про неї у договорі та в технічних документах, і є підстави доводити суду про набувальну давність, для ознак якої є характерним добросовісне володіння. Посилання в поясненнях на підроблення технічної документації носить характер припущення, і тому сумніви будь-якого роду при наявності правовстановлюючих документів на криницю у власників, мають бути виключені. Обраний стороною у справі спосіб користування криницею, має бути переглянутий і завдавати якнайменше незручностей як власникам криниці, так і жителям вулиці Маяковського, які на протязі тривалого часу користуються нею, а в даний час, пояснили суду вимушені були встановлювати свердловини, вода у яких є технічною, здійснювати привіз та купівлю води. Дії позивача-відповідача вимагають, на думку суду, негайного припинення і усунення тих, перешкод, які створили незручності та повністю обмежили доступ до криниці. Право розпоряджатися власним майном надається безпосередньо власникам, а не іншим особам, до яких слід віднести позивача ОСОБА_11.Суд так і не отримав пояснень від позивача, на предмет того чому позивається до ОСОБА_6 і ОСОБА_7, якщо не вважає їх власниками спірного майна.

За таких обставин, вивчивши наявні у матеріалах цивільної справи докази, суд, вважає, що позивач-відповідач не довів набутого ним права власності на криницю на законних підставах, що є його обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України, з врахуванням того, що судом було створено всі умови для змагального процесу та роз»яснено як позивачу так і відповідачу їх права і обов»язки, які передбачені цивільно-процесуальним законодавством держави. З огляду на вищевикладене вбачається, що позивач-відповідач не набув права власності на нерухоме майно, як того вимагає діюче законодавство, тому і позбавлений довести в суді вимогу про право власності на криницю, вказуючи, що діями як керівництва тодішньої центральної районної лікарні так і Городищенського відділу комунального підприємства Черкаського обласного бюро технічної інвентаризації при виготовленні технічної документації порушено його право як власника. Позивач-відповідач не надав суду жодного належного доказу, який містив би інформацію щодо предмета доказування, посилаючись лише на обгрунтування, що за криницею доглядає більше двадцяти років і це є підставою до набуття права власності за набувальною давністю.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і доказування не може грунтуватися на припущеннях, тому суд, на підставі всебічного, повного, об»єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає за необхідне задоволити вимоги позивачів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_11 відмовити повністю.

У зв»язку із розглядом справи в суді позивачем ОСОБА_11 було понесено судові витрати, передбачені ст.79 ЦПК України, які ним документально підтверджені та складають згідно розрахунку затраченого часу адвоката ОСОБА_5І суму 10086, 45 грн., а фактично за квитанцією до прибуткового касового ордеру №17 від 30 червня 2017 року складають 5000 грн., які не підлягають до стягнення згідно до вимог ст. 88ЦПК України через відмову у задоволенні позовних вимог.

У зв»язку із розглядом справи в суді позивачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було понесено судові витрати, передбачені ст.79 ЦПК України, які ними документально підтверджені та складають спільно 487,20 грн. сплату судового збору та витрати на правову допомогу в сумі 8000 грн., які підлягають до стягнення згідно до вимог ст. 88ЦПК України у зв»язку із задоволенням позовних вимог повністю.

На підставі вищевикладеиого, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 5, 10, 30, 60,79,88,212, 213, 215, 294 ЦПК України, ст.с.328,386,391 ЦК України,суд, -

вирішив :

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 до ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_13, за участю третіх осіб Городищенської міської ради м.Городище Черкаської області, Городищенського районного територіального медичного об"єднання м.Городище Черкаської області про визнання права власності відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_11 про усунення перешкод в користуванні майном задоволити.

Зобов»язати відповідача ОСОБА_11 усунути для ОСОБА_6, ОСОБА_7 перешкоди користування та розпорядження криницею, яка розташована по вул.Маяковського, №2а м.Городище Черкаської області шляхом демонтування обладнаних загороджень з обох сторін загального проходу до вказаної криниці від вул.Маяковського в м.Городище і прибрати складовані там будівельні матеріали і речі, тим самим звільнивши цей прохід для безперешкодного ними користування.

Стягнути з відповідача ОСОБА_11 на користь ОСОБА_6, ОСОБА_7 понесені судові витрати в рівних частках у сумі 8487 грн. 20 коп., які складаються з 487 грн. 20 коп. сплата судового збору та 8000 грн. витрати на правову допомогу.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області рішення суду першої інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області повністю або частково.

Апеляційну скаргу на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Копію рішення направити сторонам, для відому.

Суддя ОСОБА_30