Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1048/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

05.07.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дуковського О.Л., Письменного О.А.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2017 року, у справі за позовом Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року Кіровоградський міськрайонний центр зайнятості звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 незаконно отримані ним кошти у розмірі 30 729,06 грн. та судовий збір в сумі 1 378 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач був зареєстрований як безробітний у Кіровоградському центрі зайнятості з 05.06.2013 року по 25.06.2014 року та отримував допомогу по безробіттю.

При зверненні до Центру зайнятості ОСОБА_2 у своїй заяві про надання статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю вказував про те, що не є суб'єктом підприємницької діяльності та ознайомлений з правами та обов'язками безробітного, що визначені законами України «Про зайнятість населення», «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». 05.06.2013 року на підставі заяви, пред'явлених документів та відомостей відповідачу було надано статус безробітного (наказ від 10.06.2013 року № НТ130610) та призначено допомогу по безробіттю з 01.07.2013 року по 25.06.2014 року.

У липні 2014 року під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, яке регламентовано Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62, постановою правління Пенсійного фонду України від 13 лютого 2009 року № 7-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за № 232/16248), згідно з даними обміну в електронній системі ЄІАС Центром зайнятості була отримана інформація про те, що станом на день звернення відповідача з заявою до Центру зайнятості та отримання статусу безробітного, він був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 30.01.1996 року, про що внесені відповідні дані у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Посилаючись на вимоги Закону України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття», Порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для органiзацiї безробітними підприємницької дiяльностi, затверджений наказом Мiнiстерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000 № 307, зареєстрований в Мiнiстерствi юстиції України 14.12.2000 року за № 915/5136, позивач зазначав, що з правами та обов'язками зареєстрованого безробітного відповідач був ознайомлений особисто, про що вказав у своїй заяві про надання статусу безробітного, але з 1996 року відповідач відносився до категорії зайнятого населення та відповідно не мав права на статус безробітного і допомогу по безробіттю.

Внаслідок умисного невиконання відповідачем обов'язків безробітного останнім незаконно отримано допомогу по безробіттю з 01.07.2013 року по 25.06.2014 року в сумі 27 909 грн. 61 коп. та кошти, витрачені на навчання за направленням центру зайнятості за професією: машиніст холодильних установ, з 10.02.2014 року по 10.07.2014 року, в сумі 2 819 грн. 45 коп., а всього 30 729,06 грн.

Про прийняте рішення щодо необхідності повернення незаконно отриманих коштів допомоги по безробіттю Центр зайнятості повідомив відповідача шляхом направлення йому за адресою реєстрації місця проживання листа-претензії від 30.07.2014 року № 06-31/3060/03 та копії наказу Центру зайнятості від 30.07.20164 року № 618-Д «Про повернення коштів», які ним були отримані особисто.

Відповідач добровільно не відшкодував Центру зайнятості незаконно отримані ним кошти допомоги по безробіттю, що змусило позивача звернутись із позовом до суду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості (, р/р 1003 в ГУ ДКСУ Кіровоградської області код банку 823016) кошти в сумі 30 792,06 грн. та судовий збір в сумі 1 378 грн., а всього 32 170,06 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, від імені якого діє його представник ОСОБА_3, ставить питання про скасування вказаного судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що на час звернення відповідача до Центру завйнятості і надання йому статусу безробітного відомості про реєстрацію ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців були відсутні. Тому помилковим є висновок суду першої інстанції щодо недобросовісності з боку відповідача при отриманні спірних коштів.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, представник позивача заперечував проти неї та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття створюється для акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг.

Центральним органом виконавчої влади, який виконує функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття є Державна служба зайнятості відповідно до Положення про Державну службу зайнятості України, затвердженого Указом Президента України від 16.01.2013 року № 19/2013, яка представляє інтереси Фонду в судових та інших органах, проводить у встановленому порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, здійснює контроль за використанням коштів Фонду, що передбачено підп. 25, 27, 28, 29, 30 п. 4 Положення.

Служба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи, а також через міжрегіональні територіальні органи Служби.

Кіровоградський міськрайонний центр зайнятості входить у централізовану систему державних установ державної служби зайнятості, є базовим центром зайнятості, що виконує завдання та функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття відповідно до п.п. 1, 6 Положення про Кіровоградський міськрайонний центр зайнятості.

Правове визначення поняття безробіття та зайнятості міститься в Законі України «Про зайнятість населення" від 05.07.2012 року № 5067-VI, який набрав чинності з 01.01.2013. Згідно з п.7 ч. 1 Закону № 5067-VI зайнятість - це не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

У ст.1 Закону № 5067-VI встановлено право кожного на вільне обрання зайнятості. Відповідно до ч.1 ст. 3 кожен має право на вільно обрану зайнятість, яка є реалізацією права громадянина вільно обирати вид діяльності, не заборонений законом (зокрема, що не пов'язаний з виконанням оплачуваної роботи, а також професією та місцем роботи відповідно до своїх здібностей та потреб).

Відповідно до абз.1 ч.1 ст. 4 зазначеного Закону до зайнятого населення, належать громадяни, які, зокрема, самостійно забезпечують себе роботою, у тому числі члени особистих селянських господарств.

Підприємницька діяльність в України є самостійною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку визначено у ст. 42 Господарського кодексу України.

При цьому у статті 50 Цивільного кодексу України зазначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Позбавляється ж фізична особа - підприємець статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (ч.7 ст. 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

Таким чином, фізична особа - підприємець, незалежно від того отримує вона дохід чи ні, є зайнятою особою та не може бути визнана безробітною і не має права на допомогу по безробіттю до дати внесення у Єдиний державний реєстр запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою згідно з чинним законодавством.

Вказаний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 08.07.2014 № 21-79а14.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 був зареєстрований як безробітний у Кіровоградському центрі зайнятості з 05.06.2013 року по 25.06.2014 року та отримував допомогу по безробіттю.

При зверненні до Центру зайнятості ОСОБА_2 подав заяви про надання статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю (а.с.5, 8). При цьому, у заяві вказував про те, що не являється суб'єктом підприємницької діяльності та ознайомлений з правами та обов'язками безробітного, що визначені законами України «Про зайнятість населення», «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

05.06.2013 року на підставі представлених документів та відомостей відповідачу було надано статус безробітного (наказ від 10.06.2013 року № НТ130610) та призначено допомогу по безробіттю з 01.07.2013 року по 25.06.2014 року (а.с.9).

У липні 2014 року під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, яке регламентовано Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62, постановою правління Пенсійного фонду України від 13 лютого 2009 року № 7-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за № 232/16248), згідно з даними обміну в електронній системі ЄІАС Центром зайнятості була отримана інформація про те, що станом на день звернення відповідача з заявою до Центру зайнятості та отримання статусу безробітного, він був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 30.01.1996 року по 10.07.2014 року, про що внесені відповідні дані у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.10).

За правилами частини 3 статті 44 3акону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

У частинах 2,3 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» яка визначає права, обов'язки та вiдповiдальнiсть застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробiтнi особи, зобов'язані своєчасно подавати вiдомостi про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Одним з видів матеріального забезпечення на випадок безробіття згідно з частиною першою статті 7 Закону №1533-III є допомога по безробіттю.

Згідно з пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для органiзацiї безробітними підприємницької дiяльностi, затвердженого наказом Мiнiстерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000 №307, зареєстрованого в Мiнiстерствi юстиції України 14.12.2000 за №915/5136, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, якщо пiд час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав вiдомостi про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив і дійшов правильного висновку, що відповідач на день звернення до Центру зайнятості, відносився до категорії зайнятого населення і був зобов'язаний повідомити про те, що з 30.01.1996 року має статус фізичної особи-підприємця (дата реєстрації), про що 24.04.2014 року внесений запис № 2 024847 до Єдиного державного реєстру відомостей про фізичну особу-підприємця, після набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців", знятий з обліку 11.07.2014 року, запис про припинення підприємницької діяльності від 10.07.2014 року (а.с.104-105), та відповідно не мав права на отримання статусу безробітного, допомоги по безробіттю та інших видів соціального забезпечення, а Центр зайнятості не повинен був надавати йому статусу безробітного, та призначати виплату допомоги по безробіттю.

Невиконання відповідачем обов'язків безробітного призвело до незаконного отримання ним допомоги по безробіттю з 01.07.2013 року по 25.06.2014 року на загальну суму 27 909 грн. 61 коп. (а.с.23) та коштів, витрачених на його навчання за направленням центру зайнятості за професією «машиніст холодильних установок» з 10.02.2014 року по 10.07.2014 року в сумі 2 819 грн. 45 коп.(а.с. 24), а всього 30 729,06 грн.

Про прийняте рішення стосовно необхідності повернення незаконно отриманих коштів допомоги по безробіттю Центр зайнятості повідомляв відповідача шляхом направлення за адресою реєстрації ойго місця проживання листа-претензії від 30.07.2014 року № 06-31/3060/03 та копії наказу Центру зайнятості від 30.07.20164 року № 618-Д «Про повернення коштів», які ним були отримані особисто (а.с. 11-11 зв.), проте добровільно ОСОБА_2 не відшкодував отримані ним кошти допомоги по безробіттю у сумі 30 729,06 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підриємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Оскільки дані про проведення державної реєстрації державної припинення підприємницької діяльності щодо ОСОБА_2 на час набуття ним статусу безробітного і отримання державної допомоги, в тому числі витрат на його навчання, були відсутні, відповідач як фізична особа-підприємець, не мав права на отримання статусу безробітної особи і одержання відповідних виплат.

Посилання представника відповідача на те, що згідно витягу з ЄДР станом на 05.06.2013 року були відсутні відомості про реєстрацію ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця (а.с.103) не спростовує висновків суду щодо наявності у останнього такого статусу на час перебування на обліку як безробітного, з дати реєстрації - 30.01.1996 року по дату припинення підприємницької діяльності - 10.07.2014 року.

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб , які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Наведене свідчить, що ОСОБА_2 належав до зайнятого населення, не міг бути визнаний безробітним, при зверненні до Центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного не повідомив про те, що він зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, внаслідок чого незаконно отримував допомогу по безробіттю.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно.

Згідно зі ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 22 січня 2014 року у справі №6-151цс13 .

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Питання щодо відшкодування витрат позивача по сплаті судового збору відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України вирішено судом першої інстанції з урахуванням наданих сторонами доказів (а.с.28) за відсутності даних про наявність підстав для звільнення відповідача від судових витрат.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обгрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: