22-ц/775/476/2017(м)
Головуючий у 1-й інстанції Овчиннікова О.С.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

04 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі у складі:

головуючого Гавриловій Г.Л.,

суддів Пономарьовій О.М., Зайцевій С.А.

при секретарі Гаркуша О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 26 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Волноваського районного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на обставини, згідно яких 15.04.2011 року він надав відповідачу ОСОБА_2 позику у розмірі 70 000 гривень 00 копійок, про що останній власноруч написав розписку. 23.11.2016 року він звернувся з письмовою вимогою до відповідача про повернення боргу у повному обсязі. Оскільки грошові кошти дотепер не повернуті, просив суд стягнути на його користь з відповідача суму боргу 70000 гривень 00 копійок, а також судовий збір в сумі 700,00 грн.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 26 травня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 70 000 гривень та судовий збір у розмірі 700 гривень.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального та процесуального права,подав апеляційну скаргу,в якій просив скасувати рішення Волноваського районного суду Донецької області від 26 травня 2017 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги стверджує, що фактично заборгував позивачу 18 0000 гривень, а не 70 0000 гривень, як вказано в розписці, яку він, хоча і писав, але під впливом певних обставин.

У період з 2011 року по 2016 рік він уклав договір оренди належної йому земельної ділянки з ПрАТ «Екопрод», та позивач, як син керівника даного підприємства, фактично користувався його земельною ділянкою, за яку не сплачував йому орендну плату, що на його думку фактично погасило його боргові зобовязання перед ОСОБА_3І у розмірі 18 000 гривень.

Вважає, що згідно розписці він не брав на себе обовязків повертати 70 000 грн., а в розписці не вказана дата отримання грошей.

Позивач не надав суду доказів надання ним грошових коштів відповідачу, оскільки відсутній видатковий ордер, в якому мало бути зазначено час видачі грошей та сума.

Вказує, що позивач не надав суду перший примірник договору позики від 15.04.2011 року , а наявна копія цього договору, яка ним не підписувалась, не давала можливості його представнику оспорювати її шляхом призначення почеркознавчої експертизи.

Крім того, вважає, що судом не врахована правова позиція Верховного Суду України, яка викладена у справі №6-1967 цс 15, згідно яких боргова розписка має містити умови отримання в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання грошей.

Суд розглядає справу за відсутність позивача та відповідача,які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не зявились, позивач надав письмове клопотання про слухання справи за його відсутність за участю його представника ОСОБА_4, відповідач надав письмове клопотання про слухання справи за його відсутність за участю його представника ОСОБА_5

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_5, яка просила апеляційну скаргу задовольнити, заперечення представника позивача ОСОБА_3- ОСОБА_4, який просив рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3, ч.2 ст.10 ЦПК України кожна сторона має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 15 квітня 2011 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позивач передав, а відповідач прийняв 70 000 гривень та зобов'язався повернути отриману суму грошей.( а.с.9) На підтвердження укладання договору позики відповідачем була написана розписка від 15 квітня 2011 року, в якій вказано, що ОСОБА_2 взяв у позику у ОСОБА_3 70000 гривень. (а. с. 24).

23 листопада 2016 року позивач надіслав на адресу відповідача ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення боргу у сумі 70000 гривень, яку останній отримав 03 грудня 2016 року ( а.с.12,13)

У зв'язку із невиконанням відповідачем умов даного договору позики, 24 січня 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого наданий договір та розписка, тому відповідач зобовязаний повернути отримані у борг кошти на підставі статей 1046, 1047 та 1049 ЦК України.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Водночас за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Судом встановлено, що на підтвердження укладання договору позики відповідачем була написана розписка від 15 квітня 2011 року, в якій вказано, що ОСОБА_2 взяв позику у ОСОБА_3 в розмірі 70000 гривень .( а.с. 24)

Оскільки сторони визначили статус переданих грошових коштів як таких, що передані в позику ,то відповідно і правовідносини, які склались між сторонами, мають регулюватись приписами статей 1046,1049 ЦК України.

За таких обставин, висновки суду про те,що розписка про отримання грошових коштів містить умову їх отримання, а саме,як позику, узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у справі №6-1967 цс 15, та на яку посилається апелянт.

При цьому судова колегія відхиляє доводи апелянта, що позивач не надав суду доказів отримання ним грошових коштів від нього, оскільки розписка позичальника, є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом також встановлено, що сторони не встановили строк повернення позики.

23 листопада 2016 року позивач надіслав на адресу відповідача ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення боргу у сумі 70000 гривень, яку останній отримав 03 грудня 2016 року. ( а.с.12,13)

З урахуванням того, що грошові кошти не були відповідачем повернуті протягом 30 днів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про порушення боргового зобовязання відповідачем та стягнення з нього грошових коштів у розмірі 70 000 гривень.

Доводи апеляції, що відповідач отримав за договором позики 18 000 гривень , а не 70 0000 гривень, як вказано в розписці, нічим не підтверджується.

Згідно ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Разом з цим, розписка від 15 квітня 2011 року про отримання грошових коштів у розмірі 70 000 гривень написана власноручно ОСОБА_2 є фактом укладення договору позики між ним та ОСОБА_3 та фактом передачі йому грошових коштів.

Крім того, ОСОБА_2, обізнаний щодо змісту написаної ним боргової розписки, з 15 квітня 2011року не оскаржував договір позики з підстав неотримання ним грошових коштів у розмірі 70 000 гривень.

Доводи апеляції, що позивач не надав суду перший примірник договору позики від 15.04.2011 року , а наявна копія цього договору, яка ним не підписувалась, не давала можливості його представнику оспорювати її шляхом призначення почеркознавчої експертизи, також не заслуговує на увагу.

Представник позивача надав апеляційному суду оригінал договору займу від 15 квітня 2011 року, який підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та містить відомості щодо місця проживання ОСОБА_2М, його паспортні дані та ІНН. ( а.с. 9)

Представник відповідача ознайомився з даним документом, проте не скористався своїм правом на спростування даного доказу шляхом проведення експертизи, або надання інших доказів.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги , судова колегія погоджується з висновками суду щодо задоволення позову, а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є безумовною підставою для скасування рішення у справі не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 26 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Гаврилова Г.Л.

Судді: Пономарьова О.М.

ОСОБА_6