Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, Департаменту державної архітектурно - будівельної інспекції у Полтавській області про визнання права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є власником нежитлового приміщення, ринку, яке розташоване по АДРЕСА_1 на земельній ділянці Великосорочинської сільської ради площею 0,3000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Зазначала, що у вересні-грудні 2015 року вона здійснила будівельні роботи з реконструкції придбаного нежитлового приміщення, ринку, без відповідного дозвільного документу, у зв'язку із чим на підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України просила визнати за нею право власності на самочинно збудовану (реконструйовану) нежитлову будівлю ринку, яка знаходиться за вказаною адресою.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на самочинно збудовану (реконструйовану) нежитлову будівлю ринку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та в цілому складається з нежитлової будівлі загальною площею приміщень 444 кв. м, що розташована на земельній ділянці Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області площею 0,3000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий

№ НОМЕР_1.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 25 серпня

2016 року, з урахуванням внесених виправлень ухвалою від 20 вересня

2016 року, рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 червня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 набула право користування спірною земельною ділянкою у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від

23 вересня 2015 року, а тому право власності на здійснене нею самочинне будівництво підлягає визнанню на підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не надано доказів перебування у її користуванні на законних підставах спірної земельної ділянки, відсутності порушень права власників сусідніх земельних ділянок, а також відповідності вказаного будівництва вимогам державних будівельних норм.

Даний висновок суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 23 вересня 2015 року

ОСОБА_4 набула право власності на нежитлове приміщення, ринок, які розташовані по АДРЕСА_1, на земельній ділянці Великосорочинської сільської ради, площею 0,3000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий № НОМЕР_1 .

Право власності позивача на цей об'єкт нерухомості підтверджується також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до рішення Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області від 23 червня 2015 року колишньому власнику нерухомого майна, проданого ОСОБА_4, підприємству Миргородської райспоживспілки «Центральний ринок» вирішено надати в оренду строком на 1 рік земельну ділянку площею

0,3000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий № НОМЕР_1.

14 липня 2015 року між Великосорочинською сільською радою та вищезгаданим підприємством було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2

ст. 376 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на самочинне будівництво на підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України, згідно якої на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухому майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Враховуючи, відсутність належних доказів перебування спірної земельної ділянки на праві власності чи користування у позивача, а також доказів відповідності самочинного будівництва вимогам будівельних норм, стандартів і правил, не порушення прав власників сусідніх земельних ділянок, а також звернення позивача до Інспекції з державного архітектурно-будівельного контролю щодо прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію та відмови у видачі відповідного сертифіката, правильним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

При цьому доводи скарги, що земельна ділянка перейшла до

ОСОБА_4 на підставі договору оренди, укладеного між підприємством Миргородської райспоживспілки «Центральний ринок» та Великосорочинською сільською радою, є необґрунтованими, оскільки земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади с. Великі Сорочинці і відповідний договір оренди земельної ділянки між радою та позивачем не укладався.

Доводи ОСОБА_4, щодо наявності доказів відповідності самочинного будівництва вимогам будівельних норма, стандартів і правил, оскільки Миргородська районна державна адміністрація надала свій звіт про відповідність місця розташування об'єкта вимогам державних будівельних норм, є безпідставними та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. Судом надано оцінку даному доказу та правильно зазначено про його неналежність, оскільки відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про архітектурну діяльність» питання дотримання юридичними і фізичними особами державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання будівельних робіт покладено на органи Державної архітектурно-будівельної інспекції та її органи.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 серпня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Т.О. Писана