У х в а л а

іменем україни

21 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання договору дарування недійсним і скасування державної реєстрації права власності за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 1 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 4 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 належала йому на праві власності; він проживав один, часто хворів та потребував догляду. ОСОБА_2 запропонував йому здійснення такого догляду та забезпечення харчуванням, на що він погодився та 24 травня 2006 року уклав із відповідачем договір, тексту якого не читав, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Тривалий час відповідач сумлінно виконував свої обов'язки, однак з початку червня 2011 року припинив забезпечувати його доглядом та харчуванням.

Згодом він дізнався, що було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання. Посилаючись на свій вік, неправильне сприйняття змісту договору, стан здоров'я, потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі, відсутність іншого житла та фактичну передачу спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування після його укладення, просив визнати недійсним договір дарування, оскільки він є удаваним, як наслідок, недійсним є і договір дарування від 25 травня 2015 року, за яким неповноліття ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. і зареєстрований за № 2084, та скасувати державну реєстрацію її права власності на цю квартиру.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 1 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Львівської області від 4 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 1 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 4 квітня 2016 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 24 травня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір дарування, згідно з умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

25 травня 2015 року ОСОБА_2 подарував 1/2 частину вказаної квартири неповнолітній ОСОБА_5

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що, укладаючи договір дарування, сторони мали повне уявлення про предмет договору, досягли згоди щодо всіх істотних умов, про обов'язки обдарованого щодо вчинення на користь дарувальника будь-яких дій сторони не домовлялись. Також судом не було встановлено помилок щодо обставин, які мають істотне значення, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову. Відсутні підстави і для визнання недійсним договору дарування, укладеного 25 травня 2015 року, оскільки ОСОБА_2 як власник розпорядився належним йому майном.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 1 грудня 2015 року та ухвала апеляційного суду Львівської області від 4 квітня 2016 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 1 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 4 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: Т.І.Ізмайлова В.О.Кузнєцов