233 № 233/273/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/М о т и в о в а н е/

31 жовтня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Наумик О.О.,

за участі секретаря Козловської К.Я.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луганського національного аграрного університету «про визнання дій незаконними, зобовязання вчинити певні дії», -

В С Т А Н О В И В:

24 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Луганського національного аграрного університету, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог відповідно до «Пояснень на ухвалу суду від 02 лютого 2017 року» (а.с.21-23) просить:

-визнати незаконними дії відповідача, що сталися 18 липня 2016 року при звільненні його з роботи за сумісництвом в частині невиконання приписів законодавства, зазначених в статтях 47 та 116 КЗпП України, а саме невиконання зобовязання щодо проведення з працівником в день звільнення розрахунку в строки, зазначені в статті 116 КЗпП України;

-стягнути з відповідача та виплатити йому компенсацію за всі невикористані щорічні відпустки за період з травня 2015 року до дати звільнення у розмірі, передбаченому законодавством;

-зобовязати відповідача зробити відповідний розрахунок нарахувань, необхідних у разі звільнення працівника з посади, що відбулося 18 липня 2016 року, по кожному виду виплат окремо, з деталізацією такого розрахунку.

В судовому засіданні позивачем надана заява про уточнення позовних вимог від 09.10.2017 р., в якій позивач просить стягнути з відповідача 325,61 грн., з яких:

- 110,60 грн. компенсації за затримку у виплаті заробітної плати при звільненні, яке відбулося 18 липня 2016 року;

- 215,01 грн. - компенсації за 6 діб невикористаної щорічної відпустки за період з травня 2015 року до дати звільнення.

Судовою ухвалою від 31 жовтня 2017 року заява позивача про уточнення позовних вимог в частині компенсації невикористаної щорічної відпустки від 09.10.2017 р. прийнята до розгляду; у прийнятті заяви в частині додаткових вимог стягнення компенсації за затримку у виплаті заробітної плати при звільненні відмовлено.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач послався на таке:

Він працював на посаді юрисконсульта за сумісництвом у відокремленому підрозділі Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету з 27 квітня 2015 року. Підстав, передбачених Кодексом законів про працю України в тексті наказу не зазначено. З тексту наказу вбачається те, що його звільнено внаслідок прийняття на роботу якогось постійного працівника. В преамбулі оскаржуваного наказу є посилання на статтю 7 КЗпП України, в якій зазначено, що підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.

Вважає, що розірвання трудового договору, укладеного із сумісником, відбувається на тих же підставах, що і з основними працівниками. Стаття 36 КЗпП України містить перелік підстав припинення трудового договору. При цьому, поряд із тією чи іншою підставою вказується відповідна стаття КЗпП України. Але у статті 36 КЗпП України звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, серед підстав для припинення трудового договору не згадується. На співробітника, який працює за сумісництвом, поширюються всі права та обовязки, передбачені трудовим законодавством. Відповідно і звільнення сумісника здійснюється в такому ж порядку, що і звільнення людини, яка працює повний день.

При звільненні сумісника йому може бути виплачено вихідну допомогу на підставі та в розмірі, передбачених статтею 44 КЗпП України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Власник або уповноважений ним орган, з ініціативи якого звільняється працівник, зобов'язаний також у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. В день його звільнення 18 липня 2016 року йому не були виплачені всі суми, що належали йому від підприємства, що, на його думку, є порушенням трудового законодавства.

Також відповідач не виконав приписи статей 116 та 117 КЗпП України з приводу ненадання повного розрахунку та відповідних документів про правильність та повноту нарахувань та компенсацій, які він мав отримати в день звільнення.

Його звільнення у загальному розумінні тексту наказу № 79-к відбулося за ініціативи роботодавця. 18 липня 2016 року він відпрацював певний час на роботі і по закінченню робочого дня його ніхто не повідомив про наступне звільнення та не вручив і не намагався вручити копію наказу про звільнення.

Відповідач повинен був видати йому наказ про звільнення в останній день роботи, тобто 18 липня 2016 року. Проте, відповідач надіслав на його адресу копію наказу про звільнення рекомендованим листом після 18 липня 2016 року, тобто не в день звільнення, що, як він вважає, є порушенням приписів частини 2 статті 47 КЗпП України.

Також, незаконне звільнення відбулося з особистих мотивів директора внаслідок неприхованої неприязні, за принципові позиції юрисконсульта при виконані посадових обовязків.

При нарахуванні сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомляти працівника перед виплатою зазначених сум. До теперішнього часу таке письмове повідомлення він не отримав.

Питання, що стосується вимоги зобовязати відповідача зробити відповідний розрахунок нарахувань, необхідних у разі звільнення працівника з посади, що відбулося 18 липня 2016 року, по кожному виду окремо, з деталізацією такого розрахунку, має правову природу порушеного права робітника при звільненні. За своєю направленістю це також певні дії, які згідно з законодавством повинен зробити відповідач або уникнути непорозуміння (конфлікту) спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у статті 116 КЗпП України строк виплатити не оспорювану ним суму. На теперішній час існує заборгованість по заробітній платі, але відповідач не визнає це та відмовляється надавати йому будь-які документи. Так, протягом всього часу роботи, відповідачем з його заробітної плати щомісячно проводилися утримання до профспілки, членом якої він ніколи не був та не надавав згоди на утримання будь-яких сум.

Вважає дії відповідач неправомірними внаслідок ненадання йому при звільненні розрахунку сум, які належать виплатити, а також оскаржує правильність та достовірність нарахувань при звільненні працівника.

Так, в документах, які надав відповідач суду на вимогу останнього, є помилки у розрахунку та навмисне перекручування відомостей у сторону явного зменшення суми, які належало сплатити, а саме:

Відповідач зазначає про сплату різниці в заробітній платі за травень 2016 року у розмірі 65 грн., а в таблиці розрахунку суми компенсації за невикористану відпустку при звільненні цю суму не додає до розрахунку.

Також в таблиці до розрахунку суми компенсації за невикористану відпустку зазначено 357 днів, тоді як потрібно 356 днів (в жовтні 2016 року 14 число є святковим днем державним святом).

Зроблений відповідачем розрахунок для нарахування виплати компенсації за невикористану відпустку не відповідає вимогам п.7 ПКМУ від 08.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», де зазначений алгоритм розміру середньоденної заробітної плати.

З урахуванням фактів та приписів нормативно-правового акту розрахунок компенсації має виглядати таким чином:

12364,41 грн. + 65,50 грн. = 12429,91 грн.,

12429,91 грн. / 356 = 34,9154 грн. (вартість одного робочого дня).

Кількість днів невикористаної відпустки перемножена на вартість одного робочого дня сума компенсації:

36 * 34,9154 = 1256,96 грн.

За розрахунком відповідача ця сума склала 1041,95 грн. Різниця становить 215,01 грн.

Таким чином відповідач недоплатив йому 110,60 + 215,01 = 325,61 грн., що є осточною сумою заборгованості з боку відповідача.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав за наведених у позовній заяві підстав, просив його задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача - Луганського національного аграрного університету за довіреністю ОСОБА_2, ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог за підстав, аналогічних викладеним у письмових запереченнях проти позову, а саме:

Вимоги позивача є повторними, оскільки по суті вимог розглядається одна й та сама справа в другий раз, але вона змінена в назві та трохи інший перелік позовних вимог, але по суті відносини, які розглядаються, є одні й ті самі відносини. Обставини щодо порядку звільнення, порядку розрахунку, дати отримання розрахунку, видачі документів були попередньо розглянуті в першому зверненні ОСОБА_1 до суду.

Так, рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2017 року у справі № 233/3902/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Луганського національного аграрного університету, директора відокремленого підрозділу Костянтинівського технікуму Луганського національного аграрного університету ОСОБА_4 «про визнання звільнення незаконним» було відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та встановлено, що останнього звільнено з дотриманням вимог діючого трудового законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22.03.2017 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції встановлено та визнано сторонами по справі, що розрахунок із ним було проведено своєчасно, а саме шляхом перерахування 19.07.2016 р. відповідної суми на картковий рахунок позивача.

Тобто, цей факт вже встановлений судом, тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, у своєму позові ОСОБА_1 не оспорював нараховані відповідачем суми.

Суд, зясувавши позицію сторін, дослідивши надані сторонами докази у справі, дістає таких висновків.

Щодо вимог визнання незаконними дій відповідача, що сталися 18 липня 2016 року при звільненні його з роботи за сумісництвом в частині невиконання приписів законодавства, зазначених в статтях 47 та 116 КЗпП України, а саме невиконання зобовязання щодо проведення з працівником в день звільнення розрахунку в строки, зазначені в статті 116 КЗпП України:

Зазначені вимоги позивачем в дебатах не підтримані. Проте і про відмову від цих вимог позивачем не заявлено.

Судом встановлено:

Наказом в.о. директора відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» від 27 квітня 2015 року № 126-к ОСОБА_1 прийнято юрисконсультом за сумісництвом з 27 квітня 2015 року, на 0,5 ставки з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.

18 липня 2016 року наказом директора відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» № 79-к «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено з роботи за сумісництвом 18 липня 2016 року у звязку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

Наказ від 18 липня 2016 року № 79-к було направлено на адресу проживання та реєстрації позивача поштою з описом вкладення 18 липня 2016 року (вих. № 205) з повідомленням про звільнення його з роботи за сумісництвом на посаді юрисконсульта у звязку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, відповідно до ст.7 КЗпП України та пункту 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 червня 1993 року за № 76.

Зазначені обставини встановлені рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2017 року, винесеним у справі № 233/3902/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Луганського національного аграрного університету, директора відокремленого підрозділу Костянтинівського технікуму Луганського національного аграрного університету ОСОБА_4 «про визнання звільнення незаконним», залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22.03.2017 р.

За висновком суду апеляційної інстанції розрахунок з позивачем був проведений своєчасно - шляхом перерахування 19.07.2016 р. відповідної суми на картковий рахунок позивача. 19.07.2016 р. позивач був присутній на роботі, але ознайомитися з наказом відмовився.

За приписами ч.3 ст.61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на наведене, суд дістає висновку про необґрунтованість позову в цій частині, враховуючи також ті обставини, що, по-перше, у позові «про визнання звільнення незаконним» ОСОБА_1 нараховані відповідачем суми не оспорював, по-друге, обраний позивачем спосіб захисту його цивільного права за цими позовними вимогами не узгоджується зі способами захисту цивільного права, передбаченими ст.16 ЦК України.

Не має такого узгодження і вимоги зобовязання відповідача зробити відповідний розрахунок нарахувань, необхідних у разі звільнення працівника з посади, що відбулося 18 липня 2016 року, по кожному виду виплат окремо, з деталізацією такого розрахунку.

Крім того, відповідний розрахунок у вигляді «Розшифровки розрахункового листа за липень 2016 року юрисконсульта ОСОБА_1» був наданий відповідачем при розгляді справи по суті позовних вимог (а.с.87-89).

Тож позов в зазначеній частині суд вважає таким, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимог стягнення з відповідача та виплати компенсації за всі невикористані щорічні відпустки:

Під час розгляду справи позивач уточнив позов в цій частині, сформулювавши цю вимогу як стягнення з відповідача 215,01 грн. компенсації за 6 діб невикористаної щорічної відпустки за період з травня 2015 року до дати звільнення.

Вирішуючи питання обґрунтованості позову в цій частині, суд виходив з такого.

Питання обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки врегульовано Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМ України від 08.02.21995 р. №100.

Згідно з п.7 цього Порядку - нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України) (322-08), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Як вбачається зі згадуваної вище «Розшифровки розрахункового листа за липень 2016 року юрисконсульта ОСОБА_1», ОСОБА_1 при його звільнені з підприємства відповідача було нараховано до сплати «компенсацію за невикористану відпустку при звільненні» в сумі 1041,95 грн. за 30 днів такої відпустки та виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 34,7315 грн., вирахуваної за період роботи позивача з липня 2015 року по червень 2016 року.

При розрахунку позивачу суми компенсації за невикористану відпустку загалом приписи Порядку обчислення середньої заробітної плати відповідачем було дотримано.

Проте, до кількості днів, які не мали включатися до цього розрахунку, включений день 14.10.2015 р., який є законодавчо встановленим святковим Днем захисника України. Також до розрахунку не включена сума за відповідним перерахунком відповідача (що відображено в «Розшифровці») за травень 2016 року в розмірі 65,50 грн.

З урахуванням наведеного, судом визначена сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок не донарахованої суми компенсації за невикористану відпустку, в розмірі 8,35 грн.:

1) 12364,41 грн. + 65,50 грн. = 12429,91 грн. (сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців);

2) 366 днів (кількість календарних днів року) - 11 днів (святкові і неробочі дні, встановлені законодавством, за останні перед наданням відпустки 12 місяців) = 355 днів;

3) 12429,91 грн. / 355 днів = 35,01 грн. (середньоденна заробітна плата);

4) 35,01 грн. * 30 днів невикористаної відпустки = 1050,30 грн.

Різниця складає 8,35 грн. = 1050,30 грн. 1041,95 грн.

Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про неправомірне невключення відповідачем при нарахуванні компенсації невикористаної щорічної відпустки 6 днів додаткової відпустки за ненормований робочий день, оскільки згідно з Колективним договором відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» (витяг на а.с.165) працівникам, які працюють за сумісництвом з неповним робочим днем (тижнем), додаткова відпустка за ненормований робочий день не надається.

За наведених обставин позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Луганського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації за невикористану відпустку при звільненні 8 (вісім) грн. 35 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя