Ухвала

іменем україни

26 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5,про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 грудня 1999 року та договору купівлі-продажу частини квартири від 08серпня 2001 року, шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Дельта банк»; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на зазначену квартиру, посилаючись на неналежне виконання боржником ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором щодо його своєчасного й повного погашення, внаслідок чого виникла заборгованість, у рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, переданий банку в забезпечення кредитного договору за договором іпотеки.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Судами встановлено, що 30 серпня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 138 000 доларів США зі сплатою 13,6 % річних, строком до 29 серпня 2022 року.

У забезпечення виконання кредитного договору між банком та ОСОБА_4 й ОСОБА_5 30 серпня 2007 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні передали в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4 й ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 грудня 1999 року та договору купівлі-продажу частини квартири від 08 серпня 2001 року.

Через неналежне виконання боржником кредитного договору виникла заборгованість, яка згідно розрахунку банку станом на 03 липня 2015 року склала 1 768 296 грн 35 коп., з яких: 1 584 968 грн 07 коп.- прострочена заборгованість за кредитом, 150 259 грн 48 коп. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 29 394 грн 49 коп. - пеня; 2 264 грн 98 коп. - 3% від простроченої заборгованості за кредитом; 1 409 грн 33 коп. - 3% від простроченої заборгованості за процентами.

26 червня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Кредитпромбанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» права вимоги до ОСОБА_5за кредитним договором та до ОСОБА_4за іпотечним договором.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК Україниборжник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні вимоги містять договори кредиту та іпотеки, укладені між сторонами.

Частиною 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що з вини боржника, який своєчасно не здійснює погашення кредиту виникла заборгованість, у рахунок погашення якої банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Відмовляючи в задоволенні позову суди виходили з того, що ОСОБА_5 помилково не була залучена до розгляду справи в якості відповідача, а лише третьою особою, незважаючи на те, що вона являється співвласником квартири та іпотекодавцем разом з ОСОБА_4 Крім того суди зазначили, що в порушення ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» позивачем не було встановлено ціну продажу предмету іпотеки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк» висновків судів не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, в частині виселення відповідачів. В іншій частині рішення не оскаржуються.

Таким чином, оскаржувані рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

О.В.Кадєтова

Г.І. Мостова