АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними кредитних договорів,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними кредитних договорів - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернулася з позовом, в якому просить визнати недійсними укладені між нею та ПАТ «Ідея Банк» кредитний договір №F86.227.70059 від 17.04.2013 року і кредитний договір №Л71.188.30087 від 26.06.2014 року з моменту їх укладання та застосувати наслідки недійсності правочину, застосувавши односторонню реституцію, а саме: зобов'язати ПАТ «Ідея Банк» повернути ОСОБА_1 сплачені по вказаних кредитних договорах відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії.

Посилається на те, що 17.04.2013 року ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» уклали договір про надання споживчого кредиту №F86.227.70059 про отримання позивачем кредиту в сумі 64340,00 грн. виходячи із 2,50 % річних від залишкової суми кредиту та із щомісячною платою за кредитне обслуговування в розмірі 1,85% від початкової суми кредиту з кінцевим терміном погашення 17.04.2018 року.

26.06.2014 року ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» уклали договір про надання споживчого кредиту №Л71.188.30087 про отримання ОСОБА_1 кредиту в сумі 69736,00 грн. виходячи із 0,0010% річних від залишкової суми кредиту та із щомісячною платою за кредитне обслуговування в розмірі 0,00% від початкової суми кредиту з кінцевим терміном погашення 26.06.2019 року.

Позивач вважає, що умови договорів є дискримінаційні та несправедливі, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки банк встановив несприятливі для споживача наслідки, як дострокове повернення всієї суми кредиту навіть за дрібне порушення договору, встановлення несправедливого розміру штрафу, надання банку права розголошувати конфіденційну інформацію позичальника, включення до суми кредиту оплату страхових премій за непотрібні для позичальника договори страхування.

Крім того, позивач посилається, що він як позичальник не отримав від банку інформації про кредит, у тому числі розрахунків загальної вартості кредиту, вартості всіх супутніх послуг для ознайомлення, що є нечесною підприємницькою практикою і вводить споживача в оману.

Також, позивач ставить під сумнів повноваження особи, яка від імені банку підписувала договір.

Посилаючись на ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 вважає, що є всі підстави стверджувати, що дані договору мають бути визнані судом недійсними в цілому.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 17.04.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №F86.227.70059, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 64340,00грн. строком на 60 місяців зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 2,5000% річних від залишкової суми кредиту та щомісячною платою за обслуговування кредиту у розмірі 1,8500% від початкової суми кредиту (а.с. 8-9).

Також, 26.06.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Л71.188.30087, відповідно до положень якого відповідач надав позивачу кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 69739,00грн. строком на 60 місяців зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,0010% річних від залишкової суми кредиту (а.с. 10-11).

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В обґрунтування вимог, серед іншого, позивач посилається на те, що особи, які підписували спірні договори від імені банку, не підтвердили свої повноваження.

Однак, дане посилання спростовуються наданими відповідачем доказами, а саме довіреностями на вчинення таких дій (а.с. 30,32).

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 18 Закону «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, або договорів у цілому, що обмежують права споживача.

Позивач посилається, серед іншого, як на підставу для визнання недійсними укладених договорів, на пункти 2.5, 3.1.2, 3.1.3, 4.2.3, 4.2.5, 4.2.6, 6.1, 6.10 кредитного договору №Л71.188.30087 та п. 3.2.3, 3.2.4, 3.2.6, 5.11 кредитного договору №F86.227.70059, як такі, що порушують її права, як споживача.

Враховуючи положення ст. 627 ЦК України, згідно якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору і виходить з того, що договірні умови передбачені зазначеними пунктами кредитної угоди не створюють дисбаланс прав та обов'язків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди,суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вищезазначені умовидоговорів не можна кваліфікувати, як несправедливі та такі, що порушують права позивача, як споживача фінансових послуг.

Щодо інших позовних вимог суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вони є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч. 1ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування».

Згідно ч. 4 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Частиною 2 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Судом встановлено, що позивач була ознайомлена із умовами кредитування, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту, про що надала письмові згоди з умовами укладених договорів.

Також, додатками до спірних правочинів є графіки щомісячних внесків за кредитними договорами, що спростовує доводи позивача про введення її в оману через ненадання інформації про умови кредитування (а.с. 31, 33, 34, 35).

Таким чином, відповідачем були дотримані вимоги ч. 2 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» щодо надання позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування у письмовій формі, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, що також передбачено постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином.

Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

На підставі викладеного, суд дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем вимог, у зв'язку з чим позов у частині визнання недійсними спірних кредитних договорів не підлягає задоволенню.

За заявленими вимогами позивач просить застосувати наслідки недійсності правочину шляхом застосування односторонньоїреституції, а саме зобов'язати відповідача повернути їй сплачені по кредитному договору від 17.04.2013 року та по кредитному договору від 26.06.2014 року відсотки, пеню, штрафні санкції та комісії.

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Оскільки вказані вимоги пов'язані з вимогами про визнання недійсними кредитних договорів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у їх задоволенні.

Крім того, ОСОБА_1 не надано суду належних доказів про виконання нею зобов'язань за спірними кредитними договорами, у тому числі щодо сплачених відсотків, комісії та неустойки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.9 Постанови № 9 Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Доводи апеляційної скарги, що обов'язок сплачувати комісію є несправедливою умовою договору, яка суперечить ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому має бути визнана недійсною з моменту укладення договору, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані вимоги не заявлені в позовній заяві.

Крім того, в самому тексті позову позивач не посилається на несправедливість даної умови договору, а згідно ч.1 та ч.2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичнихчи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказівсторінта інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Тобто, судом справа правильно розглянута в межах заявлених позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про несправедливі умови договору, колегія суддів вважає наступне.

Як вбачається з Довідки-повідомлення, власноручно підписаної Позивачем, вона підтвердила, що кредитодавець 17 квітня 2013 року, до підписання кредитного договору надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 64340 грн.; строк, на який кредит може бути одержаний: 60 місяців; наявні форми

кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача - готівкова ( видача коштів з каси Кредитодавця) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування ануїтет на схема погашення кредиту; орієнтована сукупність вартості кредиту складає 75596,53 грн.

Відповідно до довідки-повідомлення, власноручно підписаної Позивачем, вона підтвердила, що кредитодавець 26 червня 2014 року, до підписання кредитного договору надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 69739 грн.; строк, на який кредит може бути одержаний: 60 місяців; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача - готівкова (видача коштів з каси Кредитодавця) та безготівкова ( переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування ануїтет на схема погашення кредиту; орієнтовну сукупність вартості кредиту.

Згідно п.6.1. оспорюваного Кредитного договору від 17 квітня 2013 року та оспорюваного Кредитного договору від 26 червня 2014 року, Позичальник заявляє та гарантує, що Банк повідомив йому у належній формі і в повному обсязі інформацію, передбачену ЗУ «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений; він ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу Договору з усіма додатками, у тому числі, Графіком щомісячних платежів, йому вручено Банком при підписанні Договору, умови даного Договору, він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Відповідно до правових позицій викладених у постановах ВСУ від 12 вересня 2012 року у справі № 80цс12, від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13 за правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України від «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України від «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Враховуючи вищевикладене, оскільки у спірному договорі плата за обслуговування кредиту визначена фіксованою ставкою, то така умова не суперечить положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця однакову суму, а тому підстави для визнання кредитних договорів недійсними відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді