Справа №487/6262/16-ц 03.07.2017 03.07.2017 03.07.2017
Справа №487/6262/16-ц Головуючий першої інстанції Нікітін Д.Г.
Провадження №22-ц/784/1490/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

03 липня 2017 року місто ОСОБА_2

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Промхімскло» рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 травня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промхімскло» до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Заводський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Миколаївській області, про припинення зловживання правами,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Промхімскло» (далі ТОВ «Промхімскло») предявило позов до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про припинення зловживання правами.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25 листопада 2013 року, стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ТОВ «Промхімскло» заборгованість у розмірі 318 554 грн. 56 коп., а також грошові кошти на відшкодування витрат по оплаті державного мита у сумі 3 185 грн. 55 коп. та інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в сумі 236 грн.

Постановою головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі Заводський ВДВС ММУЮ) від 20 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу, виданого 08 лютого 2014 року Господарським судом Миколаївської області на виконання судового рішення.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 липня 2016 року задоволено подання головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі Заводський ВДВС ГТУЮ) про примусове проникнення до житла з метою проведення виконавчих дій.

06 вересня 2016 року під час проведення державним виконавцем виконавчих дій в квартирі №18, що у будинку №61-А по вулиці Біла в місті Миколаєві, щодо виявлення майна боржника та проведення його опису та арешту, відповідач ОСОБА_6 категорично відмовилась впускати до квартири представника позивача.

Такими діями, на думку позивача, відповідачі зловживають своїми правами та водночас порушують права позивача, як стягувача, брати участь у вчиненні виконавчих дій.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_6 припинити зловживання правами та надати представникам ТОВ «Промхімскло» доступ до квартири АДРЕСА_1 з ціллю бути присутніми при проведенні опису та арешту майна, належного боржнику.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Заводський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 травня 2017 року у задоволені позовних вимог ТОВ «Промхімскло» відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Промхімскло», посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції дійсних обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що при наявності заперечень з боку боржника щодо присутності стягувача при описі майна принцип недоторканності житла має переважне значення і стягувач не може належати до осіб, яким за законом надане право на примусове входження до житла боржника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення ухвалено у повній відповідності з вищевказаними вимогами.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, постановою головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 20 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню наказу №6/233/09, виданого 08 лютого 2014 року Господарським судом Миколаївської області на виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 25 листопада 2013 року та постанови Одеського апеляційного господарського суду від 28 січня 2014 року про стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь ТОВ «Промхімскло» заборгованості у розмірі 318 554 грн. 56 коп., а також грошових коштів на відшкодування витрат по оплаті державного мита у сумі 3 185 грн. 55 коп. та інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в сумі 236 грн. (а.с.5,7,8-12).

З пояснень сторін в судовому засіданні апеляційної інстанції, слідує, що на виконані у Заводському ВДВС ГТУЮ перебуває зведене виконавче провадження, обєднане 06 травня 2014 року до складу якого увійшли вищевказаний наказ Господарського суду Миколаївської області та виконавчий лист, виданий 26 грудня 2014 року Заводським районним судом міста Миколаєва на виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 компенсації різниці вартості майна в сумі 33 500 грн. і судового збору в розмірі 842 грн. 25 коп.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 липня 2016 року задоволено подання головного державного виконавця Заводського ВДВС ГТУЮ про примусове проникнення до житла з метою проведення виконавчих дій (а.с.18-19).

06 вересня 2016 року головним державним виконавцем Заводського ВДВС ГТУЮ ОСОБА_7 при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №47585387 за участі ОСОБА_6, проведено опис та накладено арешт на майно боржника у квартирі №18, що розташована у будинку №61-А по вулиці Біла в місті Миколаєві, в якій зареєстровано ОСОБА_4, про що складено акт опису та арешту майна (а.с.16-17).

Згідно змісту листа заступника начальника Заводського ВДВС ГТУЮ ОСОБА_8, надавши безперешкодний доступ до квартири державному виконавцю, ОСОБА_6 надавати доступ представнику стягувача категорично відмовилась. При цьому, у листі представникам роз'яснено, що державний виконавець не може гарантовано забезпечити присутність представників стягувача при наступному проведені виконавчих дій за вищевказаною адресою в подальшому, оскільки відмова в доступі до свого житла інших осіб (крім державного виконавця) є законним правом мешканця квартири (а.с.6).

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

За правилами ст.ст.1,5 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобовязаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Крім того, виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі прав заявників, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період із надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Згідно із ч.2 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу»

Права та обов'язки сторін виконавчого провадження визначаються ст.ст.11-12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також ст.19 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, стягувач або його представник мають право брати участь у провадженні виконавчих дій, висловлювати свої доводи з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження.

При цьому, державний виконавець, зобов'язаний використовувати надані його повноваження відповідно до закону, та не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних чи юридичних осіб.

Але підстави такої участі сторін у виконавчому провадженні, роль стягувача та процесуальний порядок його залучення до участі у проваджені виконавчих дій законом не визначено.

Поряд з цим, звертаючись до суду із зазначеним позовом про припинення зловживання правами та зобов'язання відповідачів допустити стягувача до житла з метою бути присутнім при проведені виконавчих дій, позивачем фактично ставиться питання про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника стягувачем, яке законом не передбачено.

За правилами ст.376 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця. Право на звернення з таким поданням стягувача законом не передбачено.

Оскільки такого способу захисту, як зазначає позивач, чинним законодавством не передбачено, а сам суд сам не може змінити підстави позову, а саме з таким позовом звернувся позивач, то районний суд і не міг прийняти рішення про таке.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промхімскло» відхилити, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_9