Справа № 236/2532/17
07 листопада 2017 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді - Бікезіної О.В.,
за участю: секретаря - Плаксіної Є.В., Снігирьової О.Ю.
заявника - ОСОБА_1,
представника позивача- Башкова С.В.,
свідка- Луки В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2, до ОСОБА_3, яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області, про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням, -
04 вересня 2017 року ОСОБА_1, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої дитини - ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17 березня 2016 року, є власником житлового будинку № 7 по вул. Квітковій в смт. Зарічне Лиманського району Донецької області. У зазначеному будинку окрім позивача зареєстровані також колишня співмешканка її сина - відповідач ОСОБА_6 та її неповнолітня дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач ОСОБА_6 зі своєю дитиною ОСОБА_4 з 2013 року не проживають у будинку позивача, їхні особисті речі в будинку відсутні. Відповідач не несе витрат на утримання будинку, не сплачує комунальні платежі. В добровільному порядку відповідач зі своєю дитиною з реєстрації знятися не бажає, що порушує право власності позивача, а також право користування та розпорядження нерухомими майном у повному обсязі. За цих обставин позивач змушена звернутися до суду з позовом, оскільки рішення суду їй необхідне для зняття відповідача з реєстрації. Просить визнати ОСОБА_6 та її неповнолітню дитину ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою : вул. Квіткова, 7, смт. Зарічне Лиманського району Донецької області.
Позивача ОСОБА_1 було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи, позивач в судове засідання не прибула, але надала до суду заяву щодо розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі (а.с.31).
Представник позивача ОСОБА_2 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання 07.11.2017 року не прибув, але надав до суду заяву щодо розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.57). В судовому засіданні 20.09.2017 року підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві.
Відповідача ОСОБА_6 належним чином в порядку ч. 3 ст. 76 ЦПК України було повідомлено про час та місце розгляду справи (а.с. 54). Однак, відповідач до суду не прибула, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про розгляд справи без її участі суду не надала.
Представник третьої особи органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області - ОСОБА_8 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання не прибув, але надав до суду заяву щодо розгляду справи без його участі, просив рішення винести на розсуд суду (а.с. 58).
Враховуючи викладене, у відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в заочному порядку.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку № 7 по вул. Квіткова, смт. Зарічне, Лиманський район Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 березня 2016 року, посвідченим державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 55679063 від 22 березня 2016 року (а.с. 9, 10).
Згідно довідки від 28 серпня 2017 року, наданої виконавчим комітетом Лиманської міської ради, у будинку № 7 по вул. Квітковій в смт. Зарічне Лиманського району Донецької області зареєстровані відповідач ОСОБА_6 та її неповнолітня дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).
З 2013 року відповідач ОСОБА_6 зі своєю донькою не проживає в будинку позивача, не несе витрат на його утримання, не сплачує комунальні платежі, особисті речі ОСОБА_3 та її дитини в будинку позивача відсутні, що підтверджується актом від 28 серпня 2017 року, засвідченим старостою Зарічненського старостинського округу ОСОБА_10 (а.с. 13).
Крім того, факт тривалої відсутності відповідача ОСОБА_3 з її дитиною - ОСОБА_4 у вказоному будинку також підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_11, яка є сусідкою позивача та знає ОСОБА_1 багато років, в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_6 була співмешканкою сина позивача та проживала разом зі своєю неповнолітньою донькою у вказаному будинку. З 2013 року відповідач з дитиною в будинку позивача не проживає, особисті речі ОСОБА_3 та її доньки в будинку відсутні.
Що стосується прав малолітньої особи - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, слід зазначити, що Органом опіки і піклування Лиманської міської ради було надано суду висновок №20 від 28.09.2017 року "Про можливість визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням", в якому зазначено, що будинок № 7 по вул. Квітковій в смт. Зарічне Лиманського району Донецької області знаходиться в аварійному стані, з 2013 року в ньому ніхто не проживає, умови для проживання в ньому відсутні. Тому орган опіки та піклування Лиманської міської ради вважає за можливе визнати малолітню ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням, оскільки позбавлення такого права ніяким чином не зачепає її права та інтереси (а.с. 60).
Відповідно до ст. 8 ОСОБА_12 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_12 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_12 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_12 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_12 України гарантується. Ст. 41 ОСОБА_12 України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63).
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.
Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 ОСОБА_12 України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_6 зі своєю дитиною відсутні в будинку позивача понад один рік без поважних причин, що порушує права власника житла, яка на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, будь-яких інших домовленостей між ними не існує.
До теперішнього часу відповідач з дитиною не припинили реєстрацію у вказаному будинку, що створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні ним.
Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - визнання відповідача та її неповнолітньої дитини такими, що втратили право користування жилим приміщенням, ґрунтується на вимогах закону і є достатнім для відновлення її порушеного права, оскільки є підставою для зняття ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з реєстрації місця проживання в порядку ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".
Судом достовірно встановлено, що відповідач зі своєю дитиною не мешкає в будинку позивача понад один рік без поважних причин та добровільно відмовляється знятися з реєстрації. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 та її неповнолітньої доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню.
Крім того, позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.
На підставі викладеного, керуючись ст. 16, 346, 379, 382, 383, 386,391 ЦК України, ст..10,11,60,209,212-215 ЦПК України, ОСОБА_12 України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2, до ОСОБА_3, яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області, про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Донецька область, Лиманський район, смт. Зарічне, вул. Квіткова, 9.
Рішення суду набирає законної сили у випадку неподання заяви відповідачем про перегляд щодо нього заочного рішення та неподання позивачем апеляційної скарги.

Відповідач протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення може подати до Краснолиманського міського суду Донецької області заяву про перегляд цього заочного рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем до апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя