АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 611/147/17 Головуючий суддя І інстанції Коптєв Ю. А.
Провадження № 22-ц/790/5301/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І., Кругової С.С.,

за участю секретаря: Плахотнікової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 13 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Барвінківської районної адміністрації Харківської області, про визнання права власності, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що у серпні 2012 року вони з ОСОБА_7 усно домовились щодо купівлі-продажу будинку з господарськими спорудами, розташованих по вул. Механізаторів,10 у м. Барвінкове Харківської області, обговоривши питання щодо подальшого нотаріального посвідчення даного договору купівлі-продажу, при цьому останній запропонував надати позивачам генеральне доручення на продаж цього будинку, посилаючись на відсутність у нього часу у звязку з терміновим відїздом за кордон. 12 вересня 2012 року вони передали ОСОБА_7 у повному обсязі обумовлені грошові кошти у сумі 32 000 грн., що на момент передання коштів було еквівалентом 4 000 доларів США. У відповідь останній передав їм генеральне доручення на продаж будинку, ключі від будинку. В той же день вони почали проживати у придбаному будинку, робити у ньому ремонт, сплачувати комунальні послуги. У серпні 2015 року та травні 2016 року вони намагалися здійснити нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу будинку, проте нотаріусом було повідомлено, що на будинок накладено обтяження у вигляді арешту у звязку з заборгованістю ОСОБА_7 по сплаті аліментів у розмірі 7 000 грн., а тому здійснення продажу відбутися не може. 17 вересня 2016 року ОСОБА_7 раптово помер, у звязку з чим нотаріальне оформлення договору купівлі продажу будинку на даний час не можливе.

Зважаючи на викладене, позивачі просили визнати недійсним право відповідачів на одержання у спадщину після померлого ОСОБА_7 зазначеного житлового будинку з господарськими спорудами, визнати за ними право власності на цей будинок або стягнути єдиним платежем з відповідачів, як спадкоємців, які прийняли спадщину, спричинені матеріальні збитки, які складаються з 4000 доларів США, переданих ОСОБА_7, що на момент подання позовної заяви є еквівалентом 108 000 грн., вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт, витрачених на ремонт будинку, моральної шкоди, на загальну суму 81 000 грн..

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 13 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відмовлено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 1 404 (одна тисяча чотириста чотири) гривні 80 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 1 404 (одна тисяча чотириста чотири) гривні 80 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, вказують, що місцевим судом було безпідставно відмовлено позивачам у задоволенні клопотання щодо допиту у якості свідка нотаріуса ОСОБА_8, не надано належної оцінки показанням свідків, допитаних у судовому засіданні.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомості № 43659164 від 11 вересня 2015 року, житловий будинок, розташований за адресою: вул. Механізаторів, буд.10 м. Барвінкове Харківської області, зареєстрований 29 травня 2007 року за ОСОБА_7, на підставі рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 18 травня 2007 року. На вказаний будинок накладено арешт.

Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 17494684, серії САК №263840, від 07 лютого 2014 року, вбачається що земельна ділянка, кад.№:00:002:0226, площею 0,06 га, адреса обєкта: вул. Механізаторів, буд.10 м. Барвінкове Харківської області, надана для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на праві приватної власності належить ОСОБА_7

Відповідно до довіреності від 20 вересня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом, ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 бути його представниками з питання управління та розпорядження належним йому житловим будинком, розташованим за адресою: вул. Механізаторів, буд.10 м. Барвінкове Харківської області.

17 вересня 2016 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії І-ВЛ №546769, виданим 19 вересня 2016 року Богодарівською сільською радою Барвінківського району Харківської області.

З наданої виконуючою обовязки завідувача Барвінківської держаної нотаріальної контори Харківської області фотокопії спадкової справи №17/2017 вбачається, що спадщину після померлого ОСОБА_7 прийняли його діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Звертаючись до суду з позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати недійсним право відповідачів на одержання у спадщину спірного будинку після померлого ОСОБА_7

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним права відповідачів на одержання у спадщину після померлого ОСОБА_7 спірного житлового будинку є способом захисту, який не передбачений ст. 16 ЦК України, як спосіб захисту порушеного права.

Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів.

Так, відповідно до підпункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу будинку повинен бути належним чином укладеним та зареєстрованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Як передбачено ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Позивачами в своїй позовні заяві зазначено, що у серпні 2012 року вони з ОСОБА_7 усно домовились щодо купівлі-продажу будинку з господарськими спорудами, розташованих по вул. Механізаторів,10 у м. Барвінкове Харківської області, обговоривши питання щодо подальшого нотаріального посвідчення даного договору купівлі-продажу, при цьому останній запропонував надати позивачам генеральне доручення на продаж цього будинку, посилаючись на відсутність у нього часу у звязку з терміновим відїздом за кордон.

Строк дії довіреності від 20 вересня 2012 року виданої ОСОБА_7 на ім*я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на представництво його інтересів з питання управління та розпорядження належним йому житловим будинком сплив за життя ОСОБА_7

Договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна між ОСОБА_7 та позивачами дійсним не визнаний.

Оскільки оформлення довіреності не є підставою для визнання права власності на спірний будинок за позивачами, тому правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 60 ЦПК України).

Статтею 11 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Отже, тягар доказування обґрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 10 ЦПК України. Частина 3 ст. 27 цього Кодексу проголошує, що особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частини може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За змістом вказаних норм не може підверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Отже суд першої інстанції правильно не вважав свідчення свідків допустимими доказами тих обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивачів.

Належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог позивачі не надали.

Відповідачі в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснили, що їм відомо, що позивачі деякий час проживали у спірному будинку та в рахунок плати за проживання здійснювали певний поточний ремонт будинку.

Наявність іншої домовленості між позивачами та ОСОБА_7 відповідачі не визнають.

Отже правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивачів 189000 грн.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_9