Ухвала

іменем україни

01 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнила та остаточно просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2; стягнути з відповідача на її користь 2/3 частини вартості проданого відповідачем без її згоди автомобіля марки «Chevrolet Aveo» у сумі 28 507 грн; стягнути з відповідача на її користь 2/3 частини вартості проданого відповідачем без її згоди автомобіля марки «Daewoo Lanos» у сумі 27 780 грн; усунути їй перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що із 01 листопада 1996 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 року. Сторони мають спільних дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. 13 грудня 1997 року сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, в якій проживали та були зареєстровані. 14 жовтня 2004 року сторони за спільні кошти придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, право власності на яку зареєстровано за відповідачем 08 грудня 2004 року. Крім того, позивач зазначила, що 18 вересня 2003 року за спільні сумісні кошти подружжям було придбано автомобіль «Daewoo Lanos», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Проте 09 січня 2014 року відповідач, не отримавши її згоди як співвласника майна, продав автомобіль «DaewooLanos», чим позбавив позивача законних прав власності на це майно. Також під час перебування у шлюбі 25 жовтня 2006 року їхня родина придбала інший транспортний засіб - автомобіль марки «Chevrolet Aveо», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, який було продано відповідачем відразу після ухвалення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська рішення про розірвання шлюбу. Зазначений автомобіль відповідач продав у квітні 2016 року без її згоди, чим порушив право позивача як співвласника спільного сумісного майна, та за отримані грошові кошти придбав інший автомобіль.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року, позов задоволено частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 18 585 грн у рахунок грошової компенсації Ѕ частини вартості автомобіля марки «Daewoo Lanos», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; стягнуто ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 21 380 грн у рахунок грошової компенсації Ѕ частини вартості автомобіля марки «Chevrolet Aveо», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по Ѕ частці квартири АДРЕСА_1 за кожним, припинивши їхнє право спільної сумісної власності на цю квартиру.

Вирішено питання про судовий збір.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - не погоджується із вищевказаними судовими рішеннями першої й апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому не переглядаються касаційним судом на предмет законності й обґрунтованості.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з роз'ясненнями, наданими пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 19 постанови від 14 червня 2012 року № 10 «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку», суд касаційної інстанції не має права перевіряти законність судового рішення щодо осіб, які касаційну скаргу на таке судове рішення не подавали, за винятком випадків, коли це стосується осіб, які не були залучені до участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визнано домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом із тим згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За правилами ч. 1 ст. 71 СК України майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

За положеннями ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що під час розгляду справи не встановлено будь-яких істотних для справи обставин, які б свідчили про наявність підстав, передбачених ч. 2 ст. 372 ЦК України, для збільшення частки позивача як співвласника при поділі спільного сумісного майна подружжя.

Вирішуючи позовні вимоги щодо квартири по АДРЕСА_2, суд на підставі наявних у справі доказів установив, що сторони не брали участі в її придбанні, в ній ніколи не проживали, не займалися її утриманням та поліпшенням умов проживання. Натомість судом установлено, що у зазначеній квартирі ввесь час проживали батьки відповідача і зазначена однокімнатна квартира була придбана через місяць після продажу батьками відповідача власної квартири за адресою: АДРЕСА_3.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1, суд на підставі ст. 11 ЦПК України дійшов висновку, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права як співвласника цього майна згідно зі ст. 16 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із вказаними вище висновками судів, вважаючи їх законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - такими, що їх не спростовують.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту судових рішень в оскаржуваній частині їх висновків убачається, що суди надали належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно установили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що суд не надав належної оцінки показанням свідка, а також щодо оцінки судом доказів у справі зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення в оскаржуваній частині їх висновків є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В. Маляренко