У х в а л а

іменем україни

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Євтушенко О.І.,

Кузнєцова В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Український ПрофесійнийБанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» Пантіної Любові Олександрівни - Чуб Альони Ігорівни - на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 25 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Український Професійний Банк» (далі - ПАТ «УПБ») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що з 13 лютого 2009 року він перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «УПБ», працював на посаді начальника Хмельницького відділення ПАТ «УПБ».

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «УПБ» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 28 серпня 2015 року прийнято рішення №158 «Про початок процедури ліквідації банку та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з цим рішенням 31 серпня 2015 року розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію. У зв'язку з зазначеним, наказом №88-К від 30 жовтня 2015 року, його було звільнено 02 листопада 2015 року з посади на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням чисельності та штату.

Вказував, що при звільнені відповідач йому не виплатив заборгованість по заробітній платі за липень 2015 року у розмірі 5 265 грн 78 коп., серпень 2015 року - 5 265 грн 78 коп., листопад 2015 року - 24 410 грн 15 коп., а всього заборгованість по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги складає 34 941 грн 71 коп.

У зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, відповідач крім невиплаченої заробітної плати, повинен сплатити позивачу на підставі ст. 117 КЗпП України середній заробіток починаючи з 02 листопада 2015 року. Вважав, що відповідач своїми неправомірними діями щодо затримки розрахунку при звільнені спричинив йому моральну шкоду, яка виразилася в душевних стражданнях та втраті нормальних життєвих зв'язків.

Посилаючись на вищевикладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату у розмірі 31 671 грн 71 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 24 573 грн 50 коп. та 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 25 серпня 2016 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «УПБ» на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі 31 671 грн 71 коп.

Стягнуто з ПАТ «УПБ» на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час затримки у проведенні розрахунку у розмірі 24 573 грн 50 коп.

Стягнуто з ПАТ «УПБ» на користь ОСОБА_2 2 000 грн в якості відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду про стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

У касаційній скарзі представник ПАТ «УПБ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Пантіної Л.О. - Чуб А.І. - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що 28 травня 2015 року ПАТ «УПБ», постановою №348 правління Національного банку України віднесено до категорії неплатоспроможних, на підставі чого, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, прийнято рішення від 28 травня 2015 року № 107 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «УПБ». З 29 травня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ» строком на три місяці.

28 серпня 2015 року правлінням Національного банку України прийнято постанову № 562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «УПБ». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28 серпня 2015 року № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та делегування повноважень ліквідатору банку, згідно з яким з 31 серпня 2015 року було розпочато процедуру ліквідації банку.

ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПАТ «УПБ» з 13 лютого 2009 року та працював на посаді начальника Хмельницького відділення.

Наказом від 17 серпня 2015 року № 184 у зв'язку із запровадженням тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ» встановлено початок простою з 01 вересня 2015 року по 02 листопада 2015 року для ОСОБА_2, відповідні розрахунки по заробітній платі за весь період простою проводились у розмірі двох третин встановленого посадового окладу (а.с. 53).

02 листопада 2015 року позивача звільнено з установи за скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що було видано наказ від 30 жовтня 2015 року №88-к/л та внесено запис до трудової книжки під № 21.

На день звільнення ОСОБА_2 борг ПАТ «УПБ» по заробітній платі складав: 5 265 грн 78 коп. - за липень 2015 року, 5 265 грн 78 коп. - за серпень 2015 року; 24 410 грн 15 коп. - за листопад 2015 року, з яких позивачу нарахована компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога. В подальшому в процесі розгляду справи у суді, відповідач, в рахунок погашення заборгованості, виплатив позивачу 3 270 грн., у зв'язку з чим заборгованість по заробітній платі складала 31 671 грн 71 коп.

Судом встановлено, що на час звільнення позивача відповідач не провів з ним розрахунок.

Як вбачається із матеріалів справи за останні 2 місяці роботи у липні 2015 року позивачем відпрацьовано 23 дні, у серпні 2015 року - 20 днів, нарахована заробітна плата за липень - 6 628 грн 63 коп., за серпень - 6 628 грн 63 коп. ( а.с. 7, 10, 11).

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з послідуючими змінами), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанції, встановивши, що відповідачем у порушення ст. 116 КЗпП України не виплачено належних працівникові сум при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до ст. 117 КЗпП України з відповідача, крім заборгованості з заробітної плати, має бути стягнутий середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення, який визначений відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодована моральна шкода.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів роботодавця не звільняє останнього від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції на день виникнення спірних правовідносин) під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку);

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;

4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі;

5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 36 цього Закону обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку.

В свою чергу, суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати відносяться до фонду додаткової зарплати (ст. 2 Закону України «Про оплату праці», пп. 2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати).

Оскільки спір виник з приводу порушення законодавства про оплату праці, то дія обмежень, встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюється на вимоги про стягнення заробітної плати та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» ПантіноїЛюбові Олександрівни - Чуб Альони Ігорівни - відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 25 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: О.І. Євтушенко

В.О. Кузнєцов