№ 2/760/2599/17
Справа № 760/541/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

18 жовтня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Кушнір С.І.

при секретарі - Гаєвській С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Солом'янський РВ ДМС України в місті Києві, Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 11.01.2017 р. звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняття з реєстрації місця проживання.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 18.02.1994 р., посвідченим державним нотаріусом Дев'ятої Київської держнотконтори Русіною Н.О.

Позивач зазначає, що 13.05.2010 р. він на прохання свого близького родича зареєстрував в зазначеній квартирі відповідача ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2, не проживає в квартирі з моменту реєстрації, перешкод в користуванні квартирою відповідачу не чинив. Відповідач не цікавиться квартирою, витрат по утриманню квартири та по оплаті комунальних послуг не несе. Позивач сплачує всі необхідні платежі, які нараховуються в тому числі і на відповідача.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач втратив право користування житлом.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених в позовні заяві, та просив позов задовольнити. Пояснив, що він є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.02.1994 р., посвідченим державним нотаріусом Дев'ятої Київської держнотконтори Русіною Н.О. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в даній квартирі з 13.05.2010 р. З моменту реєстрації відповідач в зазначеній квартирі не проживає.

Представник третьої особи Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, зазначив, що відповідач з заявами про перешкоди в користуванні квартирою не звертався.

Представник третьої особи Солом'янського РВ ДМС України в місті Києві в судове засідання не з"явився, надіслав заяву про розгляд справи у відсутність представника.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд, врахувавши клопотання представника позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.

Суд, заслухавши пояснення позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 18.02.1994 р., посвідченим державним нотаріусом Дев'ятої Київської держнотконтори Русіною Н.О.

В даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач), що підтверджується довідкою формою №3, виданою ЖЕД №901 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» 06.01.2017 року № 92.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

Факт непроживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі понад один рік підтверджується актом від 06.01.2016 р., та актом від 12.10.2017 року, затвердженим начальником ЖЕД №901.

В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України також зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи, що відповідач не проживає в спірній квартирі більше одного року, поважних причин через які відповідач був відсутній в спірній квартирі судом не встановлено, відповідач не є власником квартири, судом встановлено наявність достатніх правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання, здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання цієї особи не потребується.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору в сумі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215, 223, 224-226, 228, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Солом'янський РВ ДМС України в місті Києві, Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640,00 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення відповідачем може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Кушнір С.І.