Справа № 494/640/17
Провадження № 2/494/391/17
24.10.2017 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді Римаря І.А.,
за участю: секретаря судового засідання Козубенко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Березівської міської ради Одеської області про визнання права власності,-
19.07.2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.
У своїй заяві позивач зазначила, що 18.04.2016 року між нею та ОСОБА_2 було досягнуто домовленість щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Позивач вказала, що при укладенні угоди було погоджено всі належні умови купівлі-продажу житлового приміщення, зокрема щодо ціни, передачі квартири та нотаріального оформлення договору купівлі-продажу. На підтвердження укладеної угоди ОСОБА_1 сплатила відповідачу під розписку 5500 доларів США. Також зазначила, що на підтвердження укладення договору купівлі-продажу відповідач передав позивачу ключі від вказаної квартири, та позивач з сімєю вселилась до спірного приміщення. ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, але відповідач до нотаріуса не зявився, посилаючись на незадовільний стан здоровя та відсутність вільного часу. Позивач зазначила, що не може провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке набула у відповідності до вимог чинного законодавства. У звязку з вищевказаним позивач просить суд задовольнити її заяву.
Ухвалою суду від 14.09.2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача: Березівську міську раду Одеської області.
У судовому засіданні 24.10.2017 року представник позивача наполягав на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній. Просив її розглянути та позов задовольнити. Також не заперечував проти заочного розгляду справи, про що написав власноруч заяву (а.с.84).
Відповідач у судові засідання 07.09.2017 року, 14.09.2017 року, 26.09.2017 року, 10.10.2017 року та 24.10.2017 року не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення кореспонденції (а.с.43,65,76,83). Відповідач зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить довідка Березівського РС ГУДМС в Одеській області (а.с.49). Однак, з пояснень представника позивача та представника Березівської міської ради Одеської області у спірній квартирі не проживає. Крім того, відповідач повідомлений про розгляд справи на 26.09.2017 року через оголошення в газеті «Одеські Вісті» (а.с.66-67), а тому в даному випадку, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності відповідача за наявними в матеріалах справи доказами.
Представник Березівської міської ради Одеської області у судовому засіданні з позовом погодилась, зазначила, що позивач проживає у спірній квартирі зі своєю сімєю. ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги та проводить ремонтні роботи. У неї перебувають усі правовстановлюючі документи. Будь-яких спорів або зауважень щодо вказаного майна до Березівської міької ради не надходило.
Відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України, - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), про що не заперечував представник позивача та представник третьої особи.
Суд вважає зазначити, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши думку третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.
Згідно ст. 15 ЦК України передбачено, що «кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства».
В судовому засіданні представником позивача зазначено, що з квітня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу позивач відкрито володіє майном, а саме: квартирою №2 по вул.. Пушкінській, 23, у м. Березівка Одеської області, користується нею, проводить ремонтні роботи, відповідач долею будинку не цікавиться, що, у свою чергу, підтверджує, що між сторонами був укладений платний договір купівли-продажу майна на виконання якого одним - передані гроші в рахунок вартості майна та прийняте майно, другим - прийняті гроші та передано майно з документами.
За договором купівлі-продажу (ст.655 ЦК України) одна сторона передає у власність іншої сторони майно, а покупець приймає майно і зобовязується сплатити за нього визначену грошову суму.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 платно, за 5500,00 доларів США, купила у відповідача спірну квартиру, про що свідчать договір купівлі-продажу, акт приймання-передачі, а також розписки про отримання відповідачем коштів за вищевказану квартиру, а відповідач у свою чергу передав її у власність позивачу (а.с.7-8, 37-38).
Довідкою виданою Березівською міською радою від 16.02.2017 року та актом обстеження про фактичне проживання від 16.02.2017 року підтверджується, що ОСОБА_1 мешкає без реєстрації по вул.. Пушкінській, 23/2 в м. Березівка Одеської області та має відповідний склад сімї (а.с.53-54). Згідно свідоцтва про шлюб від 19.07.2016 року дошлюбне прізвище ОСОБА_1 «Ткаченко» (а.с.16).
Суд вважає зазначити, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.
Як вбачається з наданих документів, позивач відкрито володіє та користується набутим майном, витрачає кошти на його утримання; вимог щодо незаконності набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру його власником не висунуте.
Судом також встановлено, що згідно Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с.52) відомості про державну реєстрацію іпотеки та заборон відчуження - відсутні.
Таким чином, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України право власності позивача, як абсолютне право, має бути захищене лише при доведенні самого факту порушення.
Відповідно до ст.201 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.
Відповідно до статті 392 ЦК України: «власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності».
Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до цивільного законодавства, однією із умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.
Суд може застосувати до правовідносин сторін ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, так як по укладеному між сторонами договору відбулося повне його виконання.
Водночас, суд також враховує практику Верховного Суду України по справі №6-1288цс17 від 06.09.2017 року, яким зазначено, що «…з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації», а відтак положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону… З огляду на зазначене, суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у звязку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна…»
Як встановлено вище, договір укладений 18 квітня 2016 року, тобто після набрання чинності Закону.
Відповідно до розяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні зясувати чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст.218 та 220 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.
Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідача з метою подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, однак останній відмовив посилаючись на зайнятість. Більш того, вона письмово зверталась до відповідача щодо нотаріального посвідчення договору, однак письмовою відповіддю від 07.03.2017 року ОСОБА_2 повідомив, що продав їй вказану квартиру відповідно до договору купівлі-продажу від 18.04.2016 року, а тому не має претензій до позивача. Вільного часу та можливості приїздити до нотаріальної контори для посвідчення договору купівлі-продажу не має (а.с.51).
Окрім того, позивачу надано розяснення Березівської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 04.04.2017 року про наступне: враховуючи, що 03 квітня 2017 року ОСОБА_2 не прибув до Березівської державної нотаріальної контори для посвідчення договору купівлі-продажу від 18 квітня 2016 року, та не надав документів, які посвідчують його особу, встановити волевиявлення цієї особи на продаж нерухомого майна не є можливим. Також, розяснено що позивач може звернутись до суду для визнання права власності на нерухоме майно (а.с.55).
Такі дії відповідача порушують права позивача, у звязку з чим він не може здійснити реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав
За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».
Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним».
Разом з цим, суд вважає зазначити, що у пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес.
Отже, на переконання суду, у цій справі ОСОБА_1 за допомогою належних та допустимих доказів довела обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.
З аналізу вищевказаних норм права та фактичних обставин справи, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини та положень ЦПК України, оскільки по-перше, сторони при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.04.2016 року досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, по-друге, положення даного договору не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, по-третє, відповідач з моменту укладення договору купівлі-продажу ухилився від нотаріального посвідчення цього договору та на теперішній час уникає від вчинення таких дій, суд доходить висновку про задоволення позову щодо визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215, 224 Цивільно-процесуального кодексу України, суд
Позовну ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Березівської міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, загальною площею 46.5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 26.10.2017 року.

Суддя І.А. Римар