АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Маличівській Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

Унікальний №755/14949/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8777/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у жовтні 2016р. позивач звернувся до суду з позовом про усунення власнику квартири АДРЕСА_1 перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення з неї ОСОБА_2 та інших осіб, що проживають там з її дозволу чи згоди, або без такого дозволу (згоди), а також звільнення квартири від їхніх речей та майна: меблів, побутової техніки, документів, особистих речей, тварин, рослин тощо.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що йому на праві власності належить вищевказана квартира, однак відповідач ОСОБА_2 на порушення його прав продовжує в ній проживати.

Позивач стверджував, що підстав для проживання відповідача у належній йому квартирі не має, відповідач не є членом його сім'ї, будь-яких усних або письмових домовленостей чи правочинів на проживання у квартирі він з відповідачем не укладав, згоду на її проживання або її родичів, друзів чи знайомих не надавав.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

Позивач посилається на неналежну оцінку наданих суду доказів, оскільки, відмовляючи в позові з підстав ненадання попередньої документації, яка була представлена ним нотаріусу для реєстрації за ним права власності на спірну квартиру, суд першої інстанції не звернув уваги та не врахував, що питання про правомірність та порядок набуття ним права власності на спірну квартиру предметом судового розгляду не було, у сторін спору з цього питання не виникало і відповідачі подібних зустрічних позовних вимог не заявляли.

Позивач вважає, що суд першої інстанції грубо порушив вимоги ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі заявлених позовних вимог і вдався до вирішення питання про порядок та правомірність набуття ним права власності на квартиру, що не було предметом судового розгляду.

- 2 -

Позивач та відповідач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.124, 125, 130, 133, 141, 144), тричі у судове засідання не з'явилися, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, яка заперечувала проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 13 червня 2012р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., згідно якого з метою забезпечення зобов'язання ОСОБА_2 за договором позики, по якому ОСОБА_2 отримала 18 960 доларів США, що складає 151 537,80грн. строком повернення не пізніше 13 червня 2013р., остання передала в іпотеку ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 5 серпня 2005р.

16 травня 2016р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., відповідно до якого ОСОБА_1 набув право іпотекодержателя за іпотечним договором, укладеним 13 червня 2012р. з ОСОБА_2

Згідно відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 серпня 2016р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. зареєстровано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору від 13 червня 2012р.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів набуття права власності на квартиру з підстав, визначених іпотечним договором, що позбавляє можливості суд вирішити питання про наявність підстав для застосування ст. 109 ЖК УРСР.

Також суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява не містить обґрунтування вимог про виселення ОСОБА_3

Проте, повністю погодитися з висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

- 3 -

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Частиною 2 статті 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У підтвердження свого права власності на спірну квартиру позивач надав суду першої інстанції відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 серпня 2016р., згідно яких право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. на підставі іпотечного договору від 13 червня 2012р.

Матеріали справи не містять доказів, які б спростували надані позивачем документи або б свідчили про неправомірність набуття позивачем права власності на вищезазначену квартиру, не висловили таких заперечень і відповідачі під час розгляду справи судом, а тому суд першої інстанції не мав правових підстав ставити під сумнів правомірність набуття позивачем права власності на квартиру, яка була предметом іпотечного договору, укладеного 13 червня 2012р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Позивачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не були надані докази направлення відповідачам вимоги про виселення після звернення стягнення на предмет іпотеки.

Надана позивачем апеляційному суду вимога, датована 8 червня 2016р., тобто ще до звернення позивачем стягнення на предмет іпотеки і до набуття ним права власності на спірну квартиру, тому не може вважатися належним повідомленням у розумінні ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене

- 4 -

іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у справі 6-875цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів.

З матеріалів справи вбачається, що в іпотеку ОСОБА_2 була передана квартира, яка була одержана нею у власність на підставі договору купівлі-продажу квартири від 5 серпня 2005р., а не за рахунок грошових коштів, отриманих на підставі договору позики, позивачем не визначено інше постійно житло, яке надається ОСОБА_2 у результаті виселення, тому правових підстав для виселення ОСОБА_2 не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не наведено правового обґрунтування позовних вимог про виселення зі спірної квартири ОСОБА_3, який в ній ніколи не проживав та не був її власником.

Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування незаконності рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3, тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду першої інстанції в цій частині.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно були з'ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, але це не призвело до неправильного вирішення спору, неповнота судового розгляду була усунута під час апеляційного розгляду, підстав для задоволення позовних вимог встановлено не було, тому рішення суду скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: