У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання незаконними та скасування рішення, визнання недійсним державного акта, договору купівлі-продажу, відновлення становища, за касаційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 - на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року прокурор Святошинського району м. Києва звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просив визнати незаконним і скасувати рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року №852/1908 «Про передачу громадянину ОСОБА_6 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1, площею 0,1 га по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім'я ОСОБА_6 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17 червня 2010 року та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03771, на підставі рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року №872/1908, відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2, вартістю 358 040 грн 75 коп. за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради, зобов'язати ОСОБА_7 повернути на користь Київської міської ради цю земельну ділянку.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що вказана земельна ділянка відведена ОСОБА_6 з порушенням вимог ч. 9 ст.118 ЗК України, зокрема, щодо погодження проекту відведення земельної ділянки із природоохоронними органами, а саме: з Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі, натомість, проект землеустрою 29 травня 2009 року погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди.

Крім цього, земельна ділянка відведена відповідачу з порушенням ч. 2 ст. 53 ЗК України, яка на землях рекреаційного призначення забороняє діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан земель. Виділена у власність відповідачу земельна ділянка у відповідності до форми 6-зем, затвердженої наказом Держкомстату України від 05 листопада 1998 року, земельну ділянку по АДРЕСА_1 вилучено із ненаданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування.

Тобто, відповідно до ст. 51 ЗК України, на час прийняття Київрадою оспорюваного рішення спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, але вказаним рішенням ця земельна ділянка була віднесена до земель житлової і громадської забудови. Однак, питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось, що відповідно до правил п. «а» ст.21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, оскільки є порушенням ст. 20 ЗК України.

Зазначав, що відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», проект відведення земельної ділянки ОСОБА_6 підлягав обов'язковій державній землевпорядній експертизі, проведення якої згідно з пунктом 4.1.1. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України від 03 грудня 2004 року № 391 віднесено до відання Державного комітету України по земельних ресурсах та його територіальних органів, що в даному випадку проведено не було. Вказував, що проект землеустрою не отримав позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації, що є порушенням ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Позивач вважав, що оскаржуваним рішенням Київради порушено право власності територіальної громади м. Києва, а тому просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року позов прокурора Святошинського району м. Києва задоволено.

Заборонено ОСОБА_7 та будь-яким іншим особам вчинити дії із земельної ділянкою по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_3, у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно зазначеної земельної ділянки.

Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року № 852/1908 «Про передачу громадянину ОСОБА_6 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

Визнано недійсним виданий ОСОБА_6 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га розташовану по АДРЕСА_1 серії НОМЕР_4, виданий Головним Управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17 червня 2010 року та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договір оренди землі за № 05-7-03771.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер НОМЕР_3) посвідчений 06 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черниш Ю.В.

Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом зобов'язання ОСОБА_7 повернути на користь Київської міської ради (вул. Хрещатик 32, м. Київ, 01044) земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_3, вартістю 358 040 грн 75 коп., що розташована по АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року змінено та виключено з рішення вказівку про заборону ОСОБА_7 та будь-яким іншим особам вчиняти дії із земельної ділянкою по АДРЕСА_1

Рішення суду в частині вирішення позовної вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом зобов'язання ОСОБА_7 повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку, - скасовано та ухвалено нове рішення, яким в цій частині у задоволенні позовної вимоги відмовлено. При цьому, апеляційний суд обґрунтовував відмову у задоволенні позову в цій частині тим, що ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 23 січня 2014 року була продана ОСОБА_8 земельна ділянка та з 10 лютого 2014 року за останнім визнано право власності на цю земельну ділянку.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9 - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами установлено, що на підставі державного акта серії НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17 червня 2010 року та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03771, ОСОБА_6 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,1 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вказаний державний акт виданий на підставі рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року №852/1908 «Про передачу громадину ОСОБА_6 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2».

06 жовтня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черниш Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3631.

Визнаючи незаконним та скасовуючи рішення Київської міської ради про передачу земельної ділянки у приватну власність відповідачу, ОСОБА_6, а також визнаючи недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку відповідача ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскаржуване рішення було прийнято з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, у приватну власність передана земельна ділянка рекреаційного призначення, а також проект землеустрою не був погоджений належним природоохоронним органом. Також, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_6 набув земельну ділянку незаконно тому і укладений ним в подальшому правочин є недійсним.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗК України землі України за основних цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі оздоровчого призначення, землі рекреаційного призначення, землі історико-культурного призначення, землі лісогосподарського призначення, землі водного фонду, землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно з ч. 2 ст. 19 ЗК України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 п. 12 «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положенням статті 118 ЗК України.

Так, ч. 1 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Пунктом 5.5. Положення «Про Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)», що затверджене рішенням Київської міської ради від 26 грудня 2002 року № 2211381, передбачено, що Управління відповідно до покладених на нього завдань погоджує проекти відведення земельних ділянок з наданням висновків.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 2003 року № 21-рп/2003 у справі № 1-45/2003 (справа про особливості здійснення виконавчої влади та місцевого самоврядування у місті Києві) роз'яснено, що Київська міська державна адміністрація є єдиним в організаційному відношенні органом, який виконує функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції місцевого органу виконавчої влади. З питань, віднесених до відання місцевого самоврядування, цей орган підзвітний і підконтрольний Київській міській раді, а з питань здійснення повноважень у сфері виконавчої влади - Кабінету Міністрів України.

Частина 6 ст. 118 ЗК України передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Згідно зі ст. 50 Закону України «Про землеустрій», у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до ст. 123 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки погоджується з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, а також з відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду).

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (ч. ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України).

З матеріалів справи вбачається, що проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_6 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_2, погоджено із Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - висновок № 09-0987-В (вих. № 19-5212 від 25 травня 2009 року), Київською міською санепідемстанцією, Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головним управлінням земельних ресурсів.

Правонаступником управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) є Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київради.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29 жовтня 2014 року, у справі № 6-164цс14, наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатнім для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження, оскільки відповідно до Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18 червня 2009 року № 632/1688 (яке було чинним на момент погодження проекту відведення) до повноважень Головного управління віднесено погодження проектів відведення земельних ділянок.

Виконуючи доручення Київської міської ради від 13 червня 2008 року № 29/233-Л-7192 Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надало висновок, в якому не заперечувало проти відведення земельної ділянки в установленому законодавством порядку для будівництва та обслуговування садибного житлового будинку, господарських будівель та споруд, без права забудови до погодження та затвердження проектної документації у встановленому законодавством порядку.

При цьому, у висновку зазначено, що вказана земельна ділянка відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 року № 370/1804, належить до території садибної забудови.

Відповідно до листа від 29 травня 2009 року вих. № 071/04-4-22/2823 Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), погоджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_6, згідно з чинним законодавством.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій, у порушення ст. ст. 60, 212, 315 ЦПК України, не дослідили належним чином доказів, наданими сторонами на підтвердження своїх доводів, та дійшли передчасних висновків про віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель рекреаційного призначення у порушення вимог ч. 9 ст. 118 ЗК України, не врахували, що рішення органу місцевого самоврядування про віднесення зазначеної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення відповідно до ст. 20 ЗК України матеріали справи не містять.

Посилаючись на те, що відповідно до ст. 51 ЗК України спірна земельна ділянка належить до категорії земель рекреаційного призначення, суди попередніх інстанцій жодним чином такий висновок не обґрунтували, доказів, на підставі яких дійшли такого висновку, не вказали, оцінку відомостям форми 6-зем не надали, суд апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги в цій частині не спростував.

З огляду на зазначене оскаржувані судові рішення в частині визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради про передачу земельної ділянки у приватну власність, а також визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки від 06 жовтня 2011 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради про передачу земельної ділянки у приватну власність, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, то оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в цій частині також.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позов до відповідача ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, пред'явлено у червні 2015 року (т. 1 а.с. 27, 101).

Відповідно до ст. 28 ЦПК Україниздатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони (цивільна процесуальна правоздатність) мають фізичні і юридичні особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відкриття провадження у цивільній справі за позовом до померлого ОСОБА_6 суперечить положенням ст. 3, ч. 4 ст. 25 ЦПК України, ст. ст. 28-30 ЦПК України, оскільки судом вирішувалося питання про права особи, яка у зв'язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності, тому не може бути стороною у судовому процесі.

Відкривши провадження у справі до відповідача ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, суд першої інстанції порушив зазначені норми процесуального права, на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 335, ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова