АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 642/272/17-ц Головуючий 1-ї інстанції Грінчук О.П.
Провадження № 22-ц/790/3779/17 Доповідач Колтунова А.І.
Категорія: спори про право власності та
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

при секретарі: Семикрас О.В., Щербань Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном,-

ВСТАНОВИЛА:

30 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном.

В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належить квартира №26, яка знаходиться за адресою: м. Харків, провулок Таганський 3-й, будинок 4-А (далі квартира №26). Однак, ОСОБА_2 продовжує проживати в зазначеній квартирі, чим порушує права власника.

Просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: м. Харків, провулок 3-й Таганський, будинок 4-А, шляхом виселення ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та інших осіб, що проживають там з її дозволу чи згоди або без такого дозволу, а також звільнити квартиру від їхніх речей та майна з одночасним вселенням ОСОБА_1І (ідентифікаційний номер НОМЕР_2).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, що складаються зі сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково не зазначив про заміну стягувача у виконавчому провадженні, проігнорував вимогу позивача щодо примусового вселення його в квартиру, що належить йому на праві власності, та безпідставно відмовив в задоволенні позову чим порушив ст. 11 ЦПК України.

В суд апеляційної інстанції ОСОБА_1 не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином (а. с. 72, 73, 85, 88).

Представник ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою 26, яка знаходиться за адресою: м. Харків, пров. 3-й Таганський, будинок 4-А, шляхом виселення із зазначеної квартири відповідача та вселення позивача, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 грудня 2015 року в рамках кримінального провадження на спірну квартиру накладено арешт із забороною вчинення щодо неї виконавчих дій, що виключає можливість захисту права ОСОБА_1 в судовому порядку в обраний ним спосіб.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що у зведеному виконавчому провадженні № 51254977 по виконанню рішення суду про стягнення суми боргу з ОСОБА_2, стягувачем зазначений ОСОБА_3 Ухвала Ленінського районного суду міста Харкова від 09 лютого 2017 року про заміну сторони виконавчого провадження, а саме ОСОБА_3 на ОСОБА_1 по договору відступлення права вимоги по іпотечному договору, не набрала законної сили.

Колегія суддів вважає, що погодитися з висновками суду першої інстанції в повному обсязі не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема щодо наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та наведені докази на їх підтвердження, інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що 17 вересня 2010 року між ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладений іпотечний договір з метою забезпечення виконання зобовязання, що виникло у іпотекодавця за договором позики, укладеного між останнім та іпотекодержателем на суму 46 870,00 доларів США та строком виконання 17 грудня 2010 року (а.с. 7-8).

Предметом іпотеки була квартира №26, як знаходиться за адресою: м. Харків, пров. Таганський 3-й, будинок 4-А, 3-хкімнатна, житловою площею 41,1 кв.м. Дана квартира належала ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 жовтня 1995 року та договору дарування від 17 січня 1996 року (а.с. 7).

Відповідно до пп. а) п. 12 зазначеного договору іпотеки, у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобовязання за цим Договором та/або договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки, що є предметом цього договору. Це застереження відповідно до Закону вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та свідчить про одну із наступних обставин: а) набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. Підписанням договору, іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на набуття права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець підписанням договору засвідчує, що наявність будь-яких інших документів, крім договору та письмового рішення іпотекодержателя набути право власності на предмет іпотеки не вимагається. Ці документи є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності.

17 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір відступлення права власності за іпотечним договором, посвідченим ОСОБА_4, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 17 червня 2016 року за реєстровим №2950, по якому первісний іпотекодержатель передав новому іпотекодержателю всі права та обовязки за іпотечним договором від 17 вересня 2010 року (а.с. 9).

Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на квартиру 26, розташовану в м. Харкові, пров. Таганський 3-й, будинок 4-А, зареєстровано 22 жовтня 2016 року на ОСОБА_1 (а.с. 10).

Підстави реєстрації іпотечний договір № 2950 від 17 вересня 2010 року та договір відступлення права вимоги №880 від 17 червня 2016 року (а.с. 10).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 грудня 2015 року по кримінальному провадженню № 0000084 від 24 листопада 2012 року накладений арешт на зазначену квартиру із забороною вчинення будь-яких дій, в тому числі в рамках виконання виконавчих проваджень (а.с. 29-30).

Таким чином, право власності на спірну квартиру на імя ОСОБА_1 було оформлено в період дії заборони вчинення будь-яких дій по даній квартирі.

Проте, на час розгляду справи в суді першої інстанції правовстановлюючі документи на імя ОСОБА_1 не скасовані, у звязку з чим, суд першої інстанції повинен був виходити із того, що позивач є власником зазначеного житлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За таких обставин, оскільки спірна квартира знаходиться у користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_1 вправі був звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном.

Висновки суду першої інстанції, щодо накладення арешту на квартиру №26 із забороною вчинення щодо неї виконавчих дій, не може бути визнано правовою підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки накладення арешту є тимчасовим способом забезпечення досудового кримінального провадження і не передбачає втрату власником житлового приміщення права на звернення до суду із цивільним позовом про усунення перешкод в користуванні майном.

Посилання суду першої інстанції на той факт, що ОСОБА_3 є стягувачем в рамках виконавчого провадження, у звязку з чим у ОСОБА_1 відсутнє право вимоги про усунення перешкод в користуванні майном, також не може бути визнано обґрунтованим, оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення, ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 09 лютого 2017 року було здійснено заміну стягувача в рамках заведеного виконавчого провадження за договором позики з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 (а.с. 62-65).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, у звязку з чим на підставі п. п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції.

При ухваленні нового рішення колегія суддів виходить із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач просить усунути перешкоди у користуванні належним йому майном шляхом виселення іпотекодавця та вселення в квартиру іпотекодержателя (а. с. 4).

Укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Пунктом 12 договору іпотеки передбачено, що у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки всі мешканці зобовязані звільнити предмет іпотеки протягом одного місяця.

Пунктом 19 цього договору передбачено, що розбіжності, що виникають у процесі виконання вимог цього договору, будуть попередньо розглядатися сторонами з метою відпрацювання взаємоприйнятних рішень. Спірні питання, що супроводжуються виконанням договору, підлягають вирішенню у судовому порядку.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема текст статті 109 викладено в новій редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається іпотекодержателем, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 02 вересня та 30 вересня 2015 року, 16 липня 2016 року по справам № 6-3173цс15 щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону «Про іпотеку».

Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновки Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладені у його постанові, є обовязковим для судів загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру №26, придбану не за рахунок грошових коштів, отриманих за договором займу, то правові підстави для виселення ОСОБА_2 із зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення відсутні.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що обраний спосіб захисту ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою №26 шляхом виселення ОСОБА_2 та вселення на зазначену житлову площу ОСОБА_1 не може бути визнаним обґрунтованим, а позовні вимоги задоволені, оскільки позивачем не зазначено житлове приміщення, в яке підлягає вселенню відповідач.

Колегія суддів ухвалює нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення та вселення ОСОБА_1 відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 Житлового кодексу України, ст .ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3,4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ст. 314, ст. 316, ст. 317, ст. 319, ст. 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном - відмовити з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання ним законної сили.

Головуючий А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_5