Справа № 362/626/17 Головуючий у І інстанції Кравченко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/3658/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 12.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

12 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановила:

у лютому 2017 році ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 березня 2012 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 5 700,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті.

Відповідач взяті на себе зобовязання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за договором кредиту не виконує, станом на 25 жовтня 2016 року у нього виникла заборгованість за кредитом у розмірі 13 810 грн. 59 коп., з них заборгованість за кредитом 4 503,47 грн., заборгованість за відсотками 2209,70 грн., пеня 5 963,58 грн., штрафи: 500,00 грн. - фіксована частина, 633,84 грн. - процентна складова.

Просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 13 810,59 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 11 559, 73 грн. та 1 600, 00 грн. у відшкодування судових витрат, а всього стягнуто 13 159, 73 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим таким, що не відповідає обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в апелянта було добровільне бажання на відкриття простого карткового рахунку у відділенні «ПриватБанку» в місті Василькові, а в ПАТ КБ «ПриватБанк», крім відкриття карткового рахунку було пріорітетно за будь-яких обставин примусово, методом шантажу відкрити ОСОБА_2 кредитну лінію на картковий рахунок останнього - всупереч волі самого ОСОБА_2

ОСОБА_2 стверджує, що ніякої домовленості між сторонами про відкриття кредитної лінії не було та не могло бути, оскільки ОСОБА_2 з самого початку не бажав добровільно отримувати кредит від ПАТ КБ «ПриватБанк» про що однозначно і категорично повідомив працівника відділення «ПриватБанку» в м. Василькові, де йому відкривався картковий рахунок.

Апелянт, вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на судову практику з розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних відносин опубліковану на офіційному веб сайті Верховного Суду України.

Відповідно до судової практики, договір про надання кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. ОСОБА_2 стверджує, що жодного кредитного договору з ПАТ КБ «ПриватБанк» на отримання кредиту не укладав, доказів в суд першої інстанції позивач не надав.

Просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 підписав заяву на отримання від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредиту, що підтверджується анкетою заявою б/н від 12.03.2012 року.

Відповідач ознайомився і згоден був з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку; також, він виразив згоду з тим, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг а також Тарифами складає договір про надання банківських послуг (а.с.12).

Згідно вказаної заяви ОСОБА_2 отримав кредит на суму 5 700 грн. факт чого ним було підтверджено в письмових запереченнях.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (а.с.14 47).

Відповідач умови договору не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку станом на 25.10.2016 року складає 13 810,59 грн.., з них заборгованість за кредитом - 4503,47 грн., заборгованість за відсотками 2 209,70 грн., пеня 5 963,58 грн., штрафи: 500,00 грн. - фіксована частина, 633,84 грн. - процентна складова (а.с.7-11).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що розмір нарахованої ОСОБА_2 пені в сумі 5963,58 грн. значно перевищує вартість тіла наданого кредиту відповідачу.

З відповідача було стягнуто пеню в розмірі 2 251,73 грн. (1/2 частка від заборгованості по тілу кредиту).

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

В пункті 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», судам розяснено, що договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами).

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені) (ст.611 ЦК України).

На підставі викладеного суд прийшов до висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобов'язань, зокрема, кредиту, встановив, що права позивача відповідачем порушені, тому вони підлягають захисту.

В той же час, відповідно до ст.551 ч.3 ЦК України розмір неустойки (пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Статтею 18 ч.3 п.5 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором є несправедливими умовами, можуть бути визнані недійсними.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді