Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особистою приватною власністю об'єкта нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та його розподіл, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати особистою приватною власністю фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_4 нерухоме майно - матеріальний склад загальною нежитловою площею 1 049,0 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 0,3956 га, та просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що 03 червня 1995 року він зареєстрував шлюб із відповідачем ОСОБА_5 16 вересня 1999 року позивач зареєструвався ФОП. 13 червня 2001 року ОСОБА_4 як приватний підприємець за кошти, отримані від підприємницької діяльності, придбав вищевказаний матеріальний склад. 25 березня 2012 року рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області шлюб між сторонами розірвано.

29 серпня 2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області щодо посвідчення договору відчуження нежитлового приміщення № 3 по АДРЕСА_1, проте отримав письмову відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки згідно зі ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Юридичний аналіз поданих документів виявив, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згода дружини продавця на укладення цього договору серед поданих документів відсутня. Зазначив, що відповідач відмовляється надавати письмову згоду на укладення цього договору і не визнає його права особистої приватної власності як ФОП на вищевказане майно.

На думку ОСОБА_4, вищевказаний матеріальний склад придбаний ним за кошти, отримані від підприємницької діяльності («20.51.0. виробництво інших виробів з деревини»), і не в інтересах сім'ї та використовується в підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, тому є його особистою приватною власністю відповідно до ст. 57 СК України, а не об'єктом спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати спірний матеріальний склад об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділити вказане спільне сумісне майно у рівних частинах, визнавши за нею право власності на Ѕ частини будівлі цього матеріального складу, а також стягнути з ОСОБА_4 на її користь судові витрати.

Свої позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовувала тим, що перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, мають повнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який навчається. ОСОБА_4 за рішенням суду до червня 2016 року сплачував на її користь на утримання сина аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 300 грн щомісячно.

Також зазначила, що у період шлюбу за договором купівлі-продажу сторонами придбано спірний матеріальний склад нежилою площею 1 059,2 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 0,3956 га. Договір купівлі-продажу від 13 червня 2001 року посвідчено державним нотаріусом Ватутінської міської державної нотаріальної контори, укладено між ВАТ «Ватфарм» в особі ОСОБА_7 та ОСОБА_4, який був приватним підприємцем і зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 1600. Право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна як будівлю зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме 04 серпня 2016 року за ОСОБА_4 (реєстраційний № 02). Підставою виникнення права власності є вищезазначений договір купівлі-продажу від 13 червня 2001 року, який вчинено під час шлюбу за спільні кошти і винятково в інтересах сім'ї. Грошові кошти для придбання матеріального складу в сумі 6 тис. грн повністю сплачено до підписання договору - 11 червня 2001 року. Оскільки ці кошти були зароблені сторонами спільною працею у період перебування у зареєстрованому шлюбі, вважає, що це майно відповідно до ст. ст. 60, 61 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, при розірванні шлюбу у 2012 році у них не виникало спору про правовий режим вказаного майна, натомість ОСОБА_4 визнавав, що цей склад є їхнім спільним майном, а тому відповідно до ст. 66 СК України вони домовилися, що відповідач буде користуватися вказаним майном і матеріально допомагати дітям. Однак, не заперечуючи на той час її права на склад, ОСОБА_4 не надавав добровільно ніякої допомоги і вона була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Із заперечення на вказаний позов та апеляційної скарги ОСОБА_4 їй стало відомо, що колишній чоловік фактично склад не використовує і ще в 2013 році звернувся з заявою до державного реєстратора про зняття з Реєстру фізичних осіб - підприємців.

Враховуючи, що ОСОБА_4 бажає відчужити нежитлове приміщення, ОСОБА_5 на підставі ст. ст. 69, 70 СК України вважає законним та обґрунтованим поділити вказане майно у рівних ідеальних частинах без виділу в натурі.

Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 08 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25 січня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано матеріальний склад (будівлю) нежилою площею 1 059,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 0,3956 га, об'єктом права спільної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а саме: матеріальний склад (будівлю), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, нежилою площею 1 059,2 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 0,3956 га, у рівних частинах.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини будівлі матеріального складу нежилою площею 1 059,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 0,3956 га.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити повністю, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Крім того, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу і розпорядження ним здійснюється виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Стаття 57 СК України визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не спростував тієї обставини, що кошти на придбання матеріального складу були сплачені до підписання договору, а саме 11 червня 2001 року, крім того, він не надав суду будь-яких доказів, які б заперечували встановлені обставини у справі, а також ті доводи, що кошти були сплачені з його факторингового рахунку від підприємницької діяльності.

На підставі наявних у справі доказів суд установив, що грошові кошти були зароблені сторонами спільною працею у період перебування у зареєстрованому шлюбі і входили до бюджету сім'ї.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно відповідно до ст. ст. 60, 61 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У зв'язку з цим та на підставі ст. ст. 63, 70 СК України суд дійшов правильного висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_5

При цьому суд обґрунтовано вважав, що ОСОБА_5 не пропустила строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом, а порушене її право на розподіл майна подружжя підлягає захисту в обраний нею спосіб.

Таким чином, під час розгляду справи суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неповне з'ясування судами усіх фактичних обставин справи та ненадання належної оцінки наявним у справі доказам спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, які містять обґрунтування, мотиви і висновки по суті заявлених позовних вимог та по суті вирішеного спору.

Разом із тим статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що спірне майно є його особистою власністю як ФОП, а також на пропущення ОСОБА_5 строку позовної давності для звернення до суду з указаним позовом, були предметом дослідження й оцінки судів попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, пославшись на матеріали справи та норми матеріального права.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко