Справа № 361/4562/16-ц Головуючий у І інстанції Василишин В. О.
Провадження № 22-ц/780/4663/17 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 56 25.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Олійника В.І.,

суддів Кашперської Т.Ц., Коцюрби О.П.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача й визнання правочинів недійсними та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом про захист прав споживача й визнання правочинів недійсними, який обґрунтовувала тим, що 05 червня 2006 року між нею та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») укладено кредитний договір №МL-008/419/2006, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі - 60 000 доларів США зі сплатою 11,0 % річних за користування кредитом на строк до 05 червня 2017 року.

05 травня та 05 вересня 2014 року укладено додаткові договори до кредитного договору від 05 червня 2006 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 05 червня 2006 року між банком та позичальником підписано іпотечний договір.

Зазначала, що при укладенні спірного кредитного договору порушено норми діючого законодавства та приписи Національного Банку України, що визначені законом як істотні та необхідні для даного виду договорів: не виконано вимоги частин другої та четвертої статті 11 Закону України «Про захист право споживачів», частини першої статті 6 Закону України «Про фінансування послуг та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту щодо повідомлення споживача про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

У кредитному договорі відсутня ціна кредиту, а отже відсутня істотна умова договору. При укладенні договору відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність, а саме, не надав інформацію про більш вигідну з економічної точки зору схему погашення кредиту та не повідомив про вплив форми погашення кредитної заборгованості на суму абсолютного подорожчання кредиту, тим самим ввівши в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всі валютні ризики до договору перекладені на позивача, що порушує принцип добросовісності та істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Тому просила визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №МL-008/419/2006 від 05 червня 2006 року, укладений між нею та АКБ «Райффайзенбанк Україна»; визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір № РМL-008/419/2006 від 05 червня 2006 року, укладений між нею та АКБ «Райффайзенбанк Україна»; скасувати заборону відчуження нерухомого майна, а саме: житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Самко Н.Т. та зареєстровану у реєстрі за №1777.

У вересні 2016 року ПАТ «ОТП Банк» звернувся до суду із зустрічним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який обґрунтовував тим, що на підставі кредитного договору від 05 червня 2006 року ОСОБА_2 отримала кредитні кошти у розмірі 60 000 доларів США із вставленням фіксованої процентної ставки у розмірі 11% річних.

За умовами кредитного договору позичальник зобов'язувалася повертати частину кредиту, щомісяця сплачувати проценти у розмірі та строки, визначені графіком повернення кредиту шляхом внесення готівки у касу банку або безготівкового перерахування на поточний рахунок.

05 травня та 05 вересня 2014 року між сторонами підписано додаткові угоди до кредитного договору.

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_2 належним чином не виконувала. Станом на 07 вересня 2016 року у останньої виникла заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2006 року у розмірі 19 407 доларів 62 центи США, що складається із заборгованості за кредитом у розмірі - 16 603 долари 13 центів США та заборгованості по відсоткам у розмірі - 2 804 долари 49 центів США.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено.

Стягнуто на користь ПАТ «ОТП Банк» з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №ML-008/419/2006 від 05 червня 2006 року в загальній сумі 19 407 доларів 62 центи США та судові витрати у розмірі 7 815 грн. 97 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні позову ПАТ «ОТП Банк» відмовити в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи вищезазначені угоди, сторони діяли вільно у виборі контрагента та визначенні умов цих угод відповідно до вимог чинного законодавства і підстави визнавати ці угоди недійсними за вказаними вимогами у позивача відсутні. Правові підстави для скасування заборони відчуження нерухомого майна також відсутні.

Щодо зустрічних позовних вимог, то оскільки ПАТ «ОТП Банк» виконав в повному обсязі свої зобов'язання, а ОСОБА_2 від виконання своїх зобов'язань, передбачених кредитним договором в частині щомісячного погашення заборгованості у розмірах, встановлених графіком відповідно до умов кредитного договору, ухиляється і виникла заборгованість, що судом першої інстанції було доведеним, то прийшов до висновку, що вказана сума в розмір 19407 доларів 62 центи США підлягала стягненню з ОСОБА_2

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За змістом ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2, укладено кредитний договір №МL-008/419/2006, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 60 000 доларів 00 центів США для придбання нерухомого майна. Дата остаточного повернення кредиту 05 червня 2017 року.

Позичальник зобов'язався повернути банку кредитні кошти та сплатити інші платежі у строки та розмірах, визначених графіком, який є додатком до кредитного договору.

Відповідно до п.3 ч.1 кредитного договору, сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка - 11 % річних.

Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів шляхом внесення готівки у касу банку або безготівкового перерахування.

05 травня та 05 вересня 2014 року між сторонами підписано додаткові договори №1 і №2 до кредитного договору від 05 червня 2006 року, якими внесено зміни і доповнення щодо форми погашення кредитної заборгованості та графіків платежів.

З матеріалів справи вбачається, що у рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 05 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2, укладено №РМL-008/419/2006, за яким остання передала у іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку по АДРЕСА_1 у місті Бровари Київської області.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже, у разі, коли воля суб'єкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню правочин визнається недійсним.

За ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла час виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

За ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові №6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Як вбачається з оскаржуваного кредитного договору, при його укладанні сторони погодили всі його істотні умови щодо предмету договору, строку кредитування, плати за кредит, умов його забезпечення, прав та обов'язків сторін, їх відповідальність, порядку виконання боргових зобов'язань, порядку зміни процентної ставки.

Крім того, відповідно до застереження у пункті 1.4 частини другої кредитного договору підписанням цього договору сторони висловлюють цілковиту згоду з тим, що визначення порядку плати за кредитом встановлених в пункті 1.4 цього договору, повністю відповідає волевиявленню сторін.

Сторони цим також підтверджують, що повністю ознайомлені та цілком згодні з порядком визначення плати за кредитом та окремими елементами цього порядку.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що при підписанні кредитного договору ОСОБА_2 своїм підписом підтвердила, що вона повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними.

Суд дійшов також вірного висновку, що позивачка не надала суду доказів того, що при підписанні даного договору та його умов її воля формувалась не вільно або не відповідала її волевиявленню. На момент укладення договору позивачка не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому, хоча і з порушенням строків виконувала його умови.

В умовах кредитного договору, а також його додатку №1 графіку повернення кредиту та сплати відсотків, який підписаний сторонами правочину, міститься повна інформація щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, яка визначена відповідачем за період від 05 липня 2006 року до 05 червня 2017 року з огляду на належне дотримання строків погашення заборгованості позичальником.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Щодо висновку судового експерта за результатами проведення експертно-економічного дослідження №91/02/2017 від 01 лютого 2017 року, то суд вірно не взяв його до уваги, так як викладені у ньому обставини не можуть слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (частина друга статті 19 Закону).

Зазначаючи про те, що діяльність банку ввела в оману, позивач будь-яких доказів того, що надана відповідачем інформація щодо умов кредитування була нечіткою, незрозумілою або мала двозначний спосіб, що істотно вплинуло чи могло вплинути на свободу її вибору або її поведінку як споживача, не надала.

При цьому суд вірно звернув увагу на те, що починаючи від дня укладення кредитного договору 05 червня 2006 року позивачка ОСОБА_2 хоча і неналежним чином, але виконувала умови останнього. Проте, з позовом про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, звернулася лише у серпні 2016 року, тобто впродовж 10 років вважала їх дійсними, справедливими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства. За весь цей час будь-яких претензій до відповідача щодо умов оспорюваних правочинів не пред'являла.

Виходячи з наведеного, суд вірно вважав, що укладаючи вищезазначені угоди, сторони діяли вільно у виборі контрагента та визначенні умов цих угод відповідно до вимог чинного законодавства і підстави визнавати ці угоди недійсними за вказаними вимогами у позивача відсутні. Правові підстави для скасування заборони відчуження нерухомого майна також відсутні.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу (стаття 526 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Взяті на себе зобов'язання щодо надання кредитних коштів відповідач виконав в повному обсязі, проте позивачка від виконання умов договору ухиляється, у зв'язку з чим станом на 07 вересня 2016 року виникла заборгованість у розмірі - 19 407 доларів 62 центи США, що складається із заборгованості за кредитом у розмірі - 16 603 долари 13 центів США та заборгованості по відсотках у розмірі - 2 804 долари 49 центів США. Вказана заборгованість підтверджується розрахунком і не спростована ОСОБА_2

Відповідно до п.1.8 (Дострокове виконання Боргових зобов'язань за ініціативою Позичальника (а.с.24): п.1.8.1. Позичальник має право в будь-який час, але не раніше 6 (шести) місяців з дати отримання Кредиту, після письмового повідомлення Банку за 3 (три) Банківські дні, здійснити повне чи часткове дострокове виконання Боргових зобов'язань, за умови, що в будь-якому випадку нараховані Банком проценти за користування кредитними коштами і всі інші суми, які повинні бути сплачені на відповідну дату дострокового виконання, будуть сплачені Позичальником у той же час, причому в разі часткового погашення Боргових зобов'язань сума погашення повинна дорівнювати черговому платежу чи сумі чергових платежів згідно з Графіком повернення Кредиту та сплати процентів.

Згідно з п.1.8.3 У разі дострокового виконання Позичальником частини Боргових зобов'язань Банк здійснює коригування Боргових зобов'язань у бік їх зменшення. Крім того, Сторони за вимогою Позичальника та на дату такого виконання, підписують Графік повернення кредиту та сплати процентів (Додаток №1 до цього Договору) у новій редакції. Не підписання Графіку повернення кредиту та сплати процентів у новій редакції не звільняє Позичальника від обов'язку належно виконувати зобов'язання за кредитним Договором.

За п.1.8.4. Кошти на повне чи часткове дострокове погашення Боргових зобов'язань списуються банком у межах залишку коштів на поточному рахунку Позичальника чи транзитному рахунку на підставі письмового повідомлення (заяви) Позичальника чи транзитному рахунку на підставі письмового повідомлення (заяви) Позичальника у порядку, передбаченому в п.1.5.2 цього Договору, в сумі та у дату, вказану в письмовому повідомленні (заяві) про здійснення такого дострокового погашення.

Отже, порушення боржником своїх зобов'язань, передбачених кредитним договором в частині щомісячного погашення заборгованості у розмірах встановлених графіком відповідно до умов кредитного договору, суд першої інстанції вірно вважав доведеним.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Таким чином, доводи апеляційних скарг про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Олійник

Судді: Т.Ц. Кашперська

О.П. Коцюрба