Справа № 603/736/17
Провадження № 6/603/5/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" листопада 2017 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Іванчука В. М.

при секретарі Швець Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Монастириська подання старшого державного виконавця Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про тимчасове обмеження виїзду за межі України боржника ОСОБА_1,-

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_2 звернувся до суду з поданням, в якому просить тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до виконання зобовязань, покладених на нього згідно виконавчого листа № 352/3314/13-ц, виданого 07.04.2014 року Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 у розмірі 1200 грн. щомісячно на утримання дітей: дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, до досягнення ними повноліття.

Подання обґрунтовано тим, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, добровільно не виконує його та заборгованість по сплаті аліментів становить 55600 грн.

Представник Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській областів судове засідання не зявився, звернувшись в суд із письмовою заявою про розгляд справи у його відсутності, подання підтримав, просить задовольнити.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до переконання, що подання не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Згідно з п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Судом установлено, що на виконанні у Бучацькому міжрайонному відділі ДВС ГУ юстиції у Тернопільській області знаходиться виконавчий лист № 352/3314/13-ц, виданий 07.04.2014 року Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 у розмірі 1200 грн. щомісячно на утримання дітей: дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, до досягнення ними повноліття.

06.05.2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №43157016, якою постановлено боржнику негайно виконати зобов»язання.

Згідно акту нарахування заборгованості по сплаті аліментів №9901 від 24.10.2017 року, складеного старшим виконавцем ОСОБА_2, станом на 17.10.2017 року стягнення аліментів нараховано 55600 грн., сплачено 0,00 грн., борг по сплаті аліментів становить 55600 грн.

Державним виконавцем 17.10.2017 року на адресу боржника ОСОБА_1 надсилався виклик (копія виклику додана до матеріалів справи) щодо явки до виконавця з приводу сплати боргу за вищевказаним виконавчим документом або надання підтверджуючих документів про сплату.

Як вбачається із матеріалів справи дані про отримання ОСОБА_1 повідомлення про виклик до державного виконавця відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.377-1 ЦПК України суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, покладається в даному випаду на орган державної виконавчої служби, який звертається до суду із відповідним поданням.

Відповідно до вимог ч.2 ст.10 ЦПК України наявність умислу та обставин, які є предметом посилання державного виконавця у поданні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Таким чином, основною і єдиною підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України є його ухилення від виконання зобов'язань.

Як вказав Верховний Суд України при вивченні судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним обов'язків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», зокрема вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання ним у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє з іншими особами, про рахунки у банку чи інших фінансових установах; несвоєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або у інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржнику від інших осіб.

Відповідно до положень ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пунктом 5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року, з наступними змінами та доповненнями, передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов»язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов»язань.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього за рішенням суду або Законом України «Про виконавче провадження».

Самостійне невиконання боржником зобов'язань, вказаних державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Окрім цього, з доданих до подання документів не вбачається, що з моменту відкриття виконавчого провадження 06.05.2014 року до 17.10.2017 року державним виконавцем вчинялися будь-які виконавчі дії, спрямовані на виконання судового рішення. Державним виконавцем не подано доказів, що ним здійснено усі заходи по розшуку майна боржника, чи виконані усі виконавчі дії, які не дали результатів.

Отже, за таких обставин відсутні підстави вважати, що боржник ОСОБА_1 знав про відкрите виконавче провадження і ухилявся від виконання обов'язку, покладеного на нього судовим рішенням.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. При чому згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров»я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об»єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Окрім іншого, фактично звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника коли державним виконавцем виконані вже всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження вказаного конституційного права громадянина.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що в задоволенні подання старшого державного виконавця Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 210, 377-1, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про тимчасове обмеження виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддя: ОСОБА_7