Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суд від 3 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3; про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, третя особа. яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3; про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та скасування рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень.

Рішенням Рівненського міського суду від 3 травня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3; про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

На рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, що полягають у порушенні норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначав, що на виконанні державної виконавчої служби перебувало рішення Рівненського міського суду від 10 липня 2007 року, яким припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 з виплатою грошової компенсації на належну їй частку у сумі 115 000 гривень та залишено в його приватній власності. Станом на 17 липня 2014 року ним було сплачено 21 475 гривень. Виконавче провадження було зупинено на підставі відсутності довіреності представника стягувача, а тому він не міг продовжувати сплачувати кошти, допоки стягувач або його представник не оформлять необхідний документ.

На даний час провадження так і не відновлено. Відповідач свідомо уникає продовження провадження щодо стягнення з нього грошових коштів, не подаючи необхідних документів до органу державної виконавчої служби.

Щодо реєстрації права власності на квартиру він не звертався, оскільки така реєстрація можлива лише після сплати всієї суми коштів.

Вважав, що через приховання відповідачем існування рішення суду, яким залишено ? частину квартири в його приватній власності, а також відсутності державної реєстрації права власності на квартиру в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ним, нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину та зареєструвала оспорюване свідоцтво в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто приватний нотаріус, якого фактично було введено в оману, повинен був би відмовити у вчиненні таких нотаріальних дій. Дані обставини залишились поза увагою суду.

На даний час ним внесено залишок боргу на депозитний рахунок нотаріуса, а тому вважав, що право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та її правонаступника припинено.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та не наведено підстав, які б стверджували, що оспорюване свідоцтво видано з порушенням вимог закону, а також те, що право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2, яка є її правонаступником на 1/2 частку спірної квартири, не припинилося. Тобто рішення суду від 10 липня 2007 року самим позивачем на час вирішення спірних правовідносин виконано не було.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 10 липня 2007 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл майна задоволено. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 з виплатою їй грошової компенсації за належну їй частку в сумі 115 000 гривень. Залишено спірну квартиру у приватній власності ОСОБА_1 Рішення суду набрало законної сили (а.с. 5-5.зв.).

26 січня 2014 року померла ОСОБА_4

Ця обставина сторонами не заперечувалася і стверджується свідоцтвом про її смерть (переклад з івриту), виданим в бюро реєстрації населення м. Єрусалим 22 липня 2014 року (а.с. 49) та легалізованим 5 серпня 2014 року в Україні шляхом проставлення штампу "Апостиль" (а.с. 50, 51-51.зв.).

В судовому засіданні досліджено матеріали спадкової справи №07/2014 до майна померлої 26 січня 2014 року ОСОБА_4, заведеної приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (а.с. 36-107).

1 вересня 2014 року ОСОБА_2, яка є донькою померлої ОСОБА_4, звернулась до нотаріуса з письмовою заявою, де зазначила, що вона приймає спадщину після смерті матері; заяву зареєстровано за №138 в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ (а.с. 40).

З перевіреного в судовому засіданні свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 16 жовтня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №2745, вбачається посвідчення приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3 факту визнання за ОСОБА_2 спадщини після смерті 26 січня 2014 року її матері, громадянки ОСОБА_5 Ізраїль ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що складається із 1/2 частини квартири АДРЕСА_3. Вартість спадкового майна оцінено у 151 221, 50 гривень (а.с. 65). Тоді ж відповідну інформацію про набуття відповідачем права власності нотаріусом внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 72).

8 грудня 2014 року ОСОБА_1 з метою реєстрації за собою права власності на квартиру АДРЕСА_3 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно. Йому було надано відповідь про відмову у державній реєстрації прав власності на дану квартиру з тих міркувань, що заявлене ним право вже зареєстровано 16 жовтня 2014 року за відповідачем (а.с. 4).

Вважаючи, що його право на 1/2 частину спірної квартири порушене ОСОБА_2, у березні 2016 року позивач звернувся в суд з позовом до останньої про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із ч. 1 ст. 364 ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, співвласник має право на виділ у натурі із майна, що є спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частик.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Між тим, нову редакцію частини 2 цієї статті було внесено Законом України від 11.02.2010 року №1878-VІ, що опублікований в газеті "Голос України" №46 16 березня 2010 року. Дані зміни містять умови про припинення права власності на частку у праві спільної часткової власності у співвласника з моменту отримання ним компенсації, тоді як цієї умови не було у попередній редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, судом було хибно застосовано до спірних прав та обов'язків правову норму, яка не діяла на момент їх виникнення, тобто на час ухвалення Рівненським міським судом 10 липня 2007 року рішення, яким припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з виплатою останній 115 000 гривень. Цим рішенням визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 5-5.зв.).

Тобто факт часткового виконання рішення суду та неповної оплати компенсації на користь ОСОБА_4 21 475 гривень на момент предявлення ОСОБА_1 позову не є підставою для відмови судом першої інстанції в його задоволенні.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 319, ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Норми ст. 1301 ЦК України передбачають визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Оскільки відповідач не мала права на спадкування 1/2 частини спірної квартири, тому вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Отже, оспорюване свідоцтво про право на спадщину слід визнати недійсним. Разом з тим, необхідності визнавати недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень колегія суддів не знаходить.

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення ним рішення, яке не може залишатися чинним.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав є доведеними та прийнятними для апеляційного суду.

В силу правил ст. 88 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені 551, 20 гривень судового збору за предявлення позову та 704 гривні судового збору за подання апеляційної скарги (разом 1 255, 20 гривень) підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1

Спонуканнями для ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 319, 321, 1031 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 3 травня 2017 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2014 року, зареєстроване в реєстрі за №2745, що видане приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3, в частині спадкування ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_4.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у частині визнання недійсним рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 255 (одна тисяча двісті пятдесят пять) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: