У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Євгенівської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, служба у справах дітей Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області, про позбавлення батьківських прав; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відібрання малолітніх дітей, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 16 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним вище позовом та просили позбавити відповідача ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітніх синів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що ОСОБА_3 є матір'ю відповідача ОСОБА_5 та бабусею малолітніх дітей. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через неможливість повернення у м. Донецьк та внаслідок проведення антитеррористичної операції (далі - АТО), тимчасово з 25 травня 2014 року зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1 разом із малолітніми онуками - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Онуки ходять до школи. З 25 травня 2014 року по день звернення з позовом до суду відповідач ОСОБА_5 не приділяла уваги дітям, не цікавилася їхнім навчанням, навідувала дітей лише декілька разів на кілька хвилин. На теперішній час відповідач має намір забрати дітей та відвезти їх до м. Донецька для навчання в інтернаті. Таким чином, просили позов задовольнити.

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним вище зустрічним позовом, у якому просила відібрати дітей від інших осіб, а саме - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та стягнути з них на свою користь матеріальну та моральну шкоду.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 16 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково. Відібрано у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дітей та передано їх матері - ОСОБА_5 Стягнуто на користь ОСОБА_5 у солідарному порядку із відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сплачені судові витрати у розмірі 243 грн 60 коп.; послуги банку - 7 грн; за надання юридичної допомоги адвокатом - 900 грн. Допущено негайне виконання рішення у частині відібрання дітей.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 28 вересня 2016 року рішення районного суду в частині стягнення послуг банку у розмірі 7 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У частині стягнення в солідарному порядку судових витрат змінено та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати у розмірі по 121 грн 80 коп. з кожного та витрати за надання правової допомоги у розмірі по 450 грн з кожного. У решті рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4, виходив із того, що у судовому засіданні не встановлено підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 У матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач свідомо ухиляється від виховання дитини та від виконання батьківських обов'язків, нехтує ними. Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що останні два роки ОСОБА_5 не мала можливості спілкуватися з дітьми постійно, оскільки деякий час знаходилась у м. Донецьку, та з тих обставин, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перешкоджали їй в спілкуванні з дітьми.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками та зазначив про відсутність підстав для скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_8 батьківських прав та задоволення зустрічного позову про відібрання дітей на користь матері ОСОБА_5 Проте суд скасував рішення в частині стягнення послуг банку у розмірі 7 грн та відмовив у цій частині позову та змінив рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої та апеляційної інстанцій є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 є матір'ю малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_3 є матірю ОСОБА_5 та бабусею малолітніх дітей.

Принципом 6 Декларації з прав дитини визначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливе, рости під опікою та під відповідальністю своїх батьків та у всякому випадку в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У пп. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Таким чином, правильним є висновок судів про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_5. батьківських прав, оскільки судами не було встановлено, що відповідач з причини винної поведінки або свідомого нехтування своїми обов'язками ухиляється від виконання своїх обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Судами правильно зазначено, що останні два роки ОСОБА_5 не мала можливості постійно спілкуватися з дітьми, оскільки знаходилась у м. Донецьку, а тому наявні правові підстави для відібрання малолітніх дітей від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та повернення їх матері.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 16 червня 2016 року в не скасованій та незміненій частинах та рішення апеляційного суду Донецької області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик