Справа №521/2071/13-ц
Провадження №2/521/1073/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Плавича І.В.,

при секретарі Дукіній Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання поруки припиненою, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання поруки припиненою, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання договору недійсним.

В обґрунтування первісного позову повноважний представник ПАТ «КБ «Надра» вказує, що 23 липня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» з однієї сторони, ОСОБА_1 з другої сторони, та ОСОБА_2 з третьої сторони, був укладений кредитний договір «Автопакет» за №ОД30/07/2008/840-К/03, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит в іноземній валюті у розмірі 23043,71 доларів США на споживчі цілі строком з 23 липня 2008 року до 22 липня 2015 року під 15,3% річних з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а ОСОБА_1 зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. В якості забезпечення виконання зобовязань, поручитель ОСОБА_2 бере на себе прямі зобовязання відповідати перед кредитором по зобовязанням боржника ОСОБА_1

Однак як зазначав представник банку, не зважаючи на взяті на себе зобовязання, ОСОБА_1 в порушення умов укладеного договору суму кредиту не повертає та проценти не сплачує, у звязку з чим первісно банк звернувся з даним позовом до суду, заявляючи вимоги про стягнення з боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 40789,22 доларів США.

Цивільна справа вже розглядалась судом. Так, заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 29 травня 2013 року заявлений позов задоволено. Однак, ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 12 липня 2016 року за заявою сторони відповідача ОСОБА_2 заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

При новому розгляді справи заявлені вимоги та правове обґрунтування позову не змінювались. Однак із зустрічними позовами до ПАТ «КБ «Надра» звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2

В обґрунтування зустрічного позову, не заперечуючи проти обставин укладення кредитного договору, відповідач ОСОБА_2 посилалась на ті обставини, що, на думку заявника, банком пропущений встановлений законом строк для предявлення вимог до поручителя. Виходячи з викладеного, ОСОБА_2 просила суд визнати поруку за кредитним договором №ОД30/07/2008/840-К/03 від 23 липня 2008 року припиненою та відмовити банку у задоволенні відповідних вимог до поручителя.

В обґрунтування зустрічного позову, не заперечуючи проти обставин укладення кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 посилався на ті обставини, що, на думку заявника, при видачі кредиту в іноземній валюті банком було порушено ряд положень нормативних актів, що регулюють обіг та використання іноземної валюти на території України, а положення кредитного договору є несправедливими та дискримінаційними по відношенню до позичальника як споживача. Виходячи з викладеного, ОСОБА_1 в зустрічному позові просив визнати недійсними кредитний договір №ОД30/07/2008/840-К/03 від 23 липня 2008 року.

Представник ПАТ «КБ «Надра» у відкрите судове засідання не зявився, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог, заперечення проти зустрічних вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не зявилась, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог, заперечення проти первісних вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не зявилась, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог, заперечення проти первісних вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, представлені суду, надавши виниклим між сторонами по справі правовідносинам належну правову оцінку, проаналізувавши відповідні арифметичні розрахунки, суд доходить висновку про часткове задоволення позову ПАТ «КБ «Надра», задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, а також про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що 23 липня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» з однієї сторони, ОСОБА_1 з другої сторони, та ОСОБА_2 з третьої сторони, був укладений кредитний договір «Автопакет» за №ОД30/07/2008/840-К/03, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит в іноземній валюті у розмірі 23043,71 доларів США на споживчі цілі строком з 23 липня 2008 року до 22 липня 2015 року під 15,3% річних з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а ОСОБА_1 зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. В якості забезпечення виконання зобовязань, поручитель ОСОБА_2 бере на себе прямі зобовязання відповідати перед кредитором по зобовязанням боржника ОСОБА_1

Проте як свідчив представник банку, в порушення вимог кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 умови договору не виконує, кредит не повертає, проценти не сплачує.

Надаючи правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд зазначає, що згідно ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

В силу ст. 1054 ч.ч.1,2 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1055 ч.ч.1,2 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до положень ст. 1054 ч.2 ЦК України, суд звертає увагу на наступне. Згідно ст. 1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підставі встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини. Однак відповідач ОСОБА_1 не виконує відповідного грошового зобовязання.

Перевіряючи обґрунтованість зустрічного позову ОСОБА_1, суд встановив, що факт укладення кредитного договору підтверджуються підписами сторін договору, а також діями, що свідчать про добровільне виконання покладених на сторін обовязків. До даного висновку суд доходить виходячи, з одного боку, з факту надання банком грошових коштів ОСОБА_1 на умовах кредитного договору у визначений правочином строк та порядок, а з іншого боку, з факту звернення ОСОБА_1 до банку та безпосереднього отримання грошових коштів. Дані обставини сторонами по справі не заперечувались.

Позичальник не був позбавлений права відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що встановлено ст. 1056 ч.2 ЦК України, але подібних дій з боку ОСОБА_1 здійснено не було.

Відтак, сторони вчинили дії, які засвідчують їх бажання укласти відповідний договір та спрямовані на виконання такого договору.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, який полягає у вільності сторін в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При укладанні договору в іноземній валюті та беручі на себе певні обовязки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором, перш за все позичальник, повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти до долара США не є незмінюваним та можлива зміна цього курсу, а тому повинні були враховувати та передбачати такий ризик.

У звязку з цим, суд не встановив підстав для висновку про порушення банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні кредитного договору.

Причиною виникнення спору у даній справі в тому числі є те, що, на думку позичальника ОСОБА_1, видача банками кредитів та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від національної валюти, без наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України є порушенням валютного законодавства, що у свою чергу є підставою для визнання недійсними кредитних договорів, у яких зобовязання між сторонами виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню у валюті, відмінній від української гривні.

Ураховуючи правову позицію відповідача ОСОБА_1, суд зазначає наступне.

Як встановлює ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави Національного банку України. Втім, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав, офіційного тлумачення цього положення Коституційним Судом України не надавалось.

В силу ст. 192 ч.1 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Згідно ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Але в той же час, ст. 192 ч.2 ЦК України встановлює, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. А ст. 533 ч.3 ЦК України регламентує, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Як прямо передбачає ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківська діяльність це залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; банківська ліцензія це документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність; кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Законодавцем в ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» чітко визначені банківські операції, здійснювати які банки мають право на підставі банківської ліцензії незалежно від валюти, яка використовується національної або іноземної.

Згідно з ст. 55 ч.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

В силу ст. 5 ч.ч.1,2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно ст. 5 ч.4 п.п.«в»,«г», індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Згідно ст. 44 ч.1, ч.2 п.1, Закону України «Про Національний банк України», Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема, видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій.

Як встановлено в п.8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України №200 від 30 травня 2007, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 року за №656/13923, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового звязку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій.

Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України №275 від 17 липня 2001 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Таким чином, ст. 5 ч.2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», передбачено право банків на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в тому числі надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам та відповідно вимагати виконання зобовязання в іноземній валюті.

Але, зокрема на момент укладення кредитного договору, законодавством України не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Даний факт, на переконання суду, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, суд не вбачає порушень законодавства при укладенні та виконанні кредитного договору, а посилання сторони відповідача ОСОБА_1 на невідповідність умов кредитного договору законодавству України з підстав, повязаних з тим, що валютою кредитування є долари США, є безпідставними.

Згідно ст. 203 ч.ч.1-5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи з викладеного, суд відмовляє ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову до ПАТ «КБ «Надра».

Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказує ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Виходячи з положень кредитного договору, боржник ОСОБА_1 отримав визначену суму кредитних коштів в користування до 22 липня 2015 року. Однак до теперішнього часу грошове зобовязання не виконане.

В силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позичальник ОСОБА_1 прострочив виконання зобовязання з повернення суми кредиту та процентів за правочином.

Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобовязання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, повязані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до положень ст. 546 ч.ч.1,2 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Матеріали справи свідчать, що належне виконання позичальником ОСОБА_1 грошового зобовязання за кредитним договором було забезпечено неустойкою та порукою ОСОБА_2

Заявляючи та обґрунтовуючи позовні вимоги, сторона ПАТ «КБ «Надра» виходить з розрахунку заборгованості по кредитному договору станом на 09 січня 2013 року, за яким загальна сума боргу ОСОБА_1 становить 40789,22 доларів США, з яких: 22213,34 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 13460,72 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2810,79 доларів США пеня за прострочення сплати кредиту; 2304,37 доларів США штраф за порушення виконання умов договору.

Суд звертає увагу, що в кредитному договорі №ОД30/07/2008/840-К/03 від 23 липня 2008 року, що містить положення про забезпечення зобовязання, сторони не встановили чіткого строку дії поруки (розділ 3 підрозділ «Порука»).

В силу ст. 559 ч.4 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як розяснено в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Виходячи з положень кредитного договору та враховуючи той факт, що банк скористався правом дострокової вимоги повернення кредиту при первісному зверненні до суду 12 лютого 2013 року, суд приходить до висновку в даному випадку строк основного зобовязання слід розцінювати як такий, що встановлений моментом предявлення вимоги. У звязку з цим, кредитором пропущений встановлений законом річний строк звернення з вимогами до поручителя боржника, що обчислюється з моменту укладення договору поруки (ст. 559 ч.4 ЦК України).

Виходячи з викладеного, суд визнає поруку припиненою з наведених підстав та доходить висновку про відмову в задоволенні вимог, що заявлені до поручителя боржника ОСОБА_2

Згідно п. 12 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за предявлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Таким чином, з приведеного вище аналізу досліджених судом відомостей сукупно випливає, що існує законне підґрунтя для задоволення вимог ПАТ «КБ «Надра» та за даним спором стягненню з відповідача ОСОБА_1 підлягає заявлена грошова сума в розмірі 40789,22 доларів США.

Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У звязку із задоволенням у повному обсязі вимог ПАТ «КБ «Надра», що заявлені до відповідача ОСОБА_1, суд вважає обґрунтованим стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» суму оплаченого судового збору у розмірі 3260,28 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково, зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання поруки припиненою задовольнити, в задоволенні зустрічного позовом ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання договору недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» суму заборгованості за кредитним договором за №ОД30/07/2008/840-К/03 від 23 липня 2008 року з урахуванням процентів та штрафних санкцій у загальному розмірі 40789,22 доларів США.

В задоволенні вимог ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» суму оплаченого судового збору у розмірі 3260,28 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: