Ленінський районний суд м.Харкова
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 жовтня 2017р. Справа 642/6244/17 Провадження №2/642/257/17
Суд у складі: Головуючого судді Секретаря ОСОБА_1; ОСОБА_2

За участі представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, відсутності третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8;

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання спільною сумісною власністю, поділ майна, вселення у житлове приміщення, покладення обовязку,

В С Т А Н О В И В:

В мотивування позовних вимог позивач вказав, Позивач з Відповідачкою перебували у шлюбі з 11.12.2010 року (свідоцтво про реєстрацію шлюбу 1-BЛ № 150301, актовий запис № 551).

Шлюб розірвано відповідно до рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24.11.2015 року, яке не оскаржувалось та набуло законної сили.

Під час шлюбу сторонами було придбано наступне нерухоме майно:

296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків вулиця Юмашева № 38 - за договором купівлі-продажу від 10.04.2013р, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № 593.

Відповідно до п.2 вказаного договору житловий будинок літ. «А-1» має житлову площу 148,4 кв. м., загальну площу 240,1 кв. м., а також надвірні будівлі та споруди: сарай літ. «Г», льох літ. «Е», вбиральня літ. «В», гараж з оглядовою ямою літ. «Ж», зливні ями №3.6, огорожа № 4, 5.

При цьому згідно п.1 вказаного договору за Відповідачем ОСОБА_4 було записано 1/5 частина будинку, а за Позивачем ОСОБА_9 - 7/150 частин будинку.

Про зазначене в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено записи № 614357 від 10.04.2013 року (витяг № 2239585) та № 614397 від 10.04.2013 року (витяг № 2239864).

В фактичне користування сторони отримали від продавця приміщення № 5-1 (кухня), 5-2 (житлова площею 11,6 кв. м.), 5-3 (житлова площею 15,2 кв. м.), 5-4 (коридор), 5-5 (коридор), 5-6 (житлова площею 14,0 кв. м.), 5-7 (санвузол), тамбур У1, а також гараж з оглядовою ямою літ. «Ж». Належність саме вказаних приміщень та гаражу продавцю підтверджується рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Харкова ві 09.10.2002 р№ 324/16.

Відповідно до ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з викладеного, зазначене майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, при цьому за Відповідачем ОСОБА_4 було зареєстровано 1/5 частину будинку, а за Позивачем ОСОБА_9 - 7/150 частини будинку.

За ч.І ст.69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За ч.І ст.70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності эдружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю іж ними або шлюбним договором.

За ч.І ст.63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не зстановлено домовленістю між ними.

За ч.І ст.369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і сористуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З моменту придбання частини будинку, тобто з квітня 2013 року, сторони, будучи ще юдружжям, разом із дитиною переїхали проживати в ньому. Але відносини між ними почали югіршуватись, і вже після розірвання шлюбу, а саме з червня 2016 року, Відповідач почала перешкоджати Позивачу проживати у належному йому на праві власності житлі. Відповідач та їнішній співмешканець не дають Позивачу можливості увійти до будинку, замінили замок на вхідних дверях

Тому позивач заявляє до відповідача вимоги:

Визнати спільним сумісним майном подружжя належні згідно договору купівлі-продажу від 10.04.2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № 593, ОСОБА_4 1/5 частину та ОСОБА_9 7/150 частин, а разом 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків вулиця Юмашева № 38:

Поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме:

- визнати за ОСОБА_9 право власності на 148/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: м. Харків вулиця Юмашева № 38;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на 148/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: м. Харків вулиця Юмашева № 38;

Вселити ОСОБА_9 у приміщення № 5-1 - 5-7, тамбур У1 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: м. Харків вулиця Юмашева № 38, зобовязати ОСОБА_4 передати йому ключі від вхідних дверей у вказані приміщення.

Не чинити перешкод ОСОБА_9 у користуванні вказаними приміщеннями».

Відповідачка заперечень суду не надала.

Представник позивача на позові наполягав. В пояснені вказав, обставини викладені в мотивуванні позовних вимоги, послався на підстави позовних вимог мотивувальної частини.

Відповідачка, представник відповідача, позовні вимоги не визнали. В пояснені вказала, що квартира була придбана за договором з визначенням часток власників. Часть коштів за квартиру було сплачено, мамою відповідачки, яки вона отримала від продажу власної квартири. Та частину коштів було сплачено відповідачем, яки він отримав за договором кредиту, в межах вартості кредиту була визначена частка відповідача в мані. На теперішній час договір купівлі-продажу дійсний, а тому підстав визнання майна спільною сумісною власністю, немає.

Свідок ОСОБА_11 у вільних поясненнях суду вказав: Його син перебував у шлюбі з відповідачкою, проживали спільно в квартирі. Потім переїхали проживати до його, а квартиру продали. Він домовився з батьками відповідачки про спільне придбання житла дітям за власні кошти батьків. Але в договорі було записано все інакше. Потім, відповідачка не пустила сина в будином та вони розлучились. Самостійних вимог на предмет спору він не заявляє.

Свідки ОСОБА_12, та ОСОБА_13 у вільних поясненнях наданих суду вказала, що позивач перебував у шлюбі с позивачкою. Під час шлюбу придбали житло. З часом відповідачка перестала пускати відповідача до будину и до теперішнього час не впускає.

Дослідивши та оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, судом встановлено наступні факти та обставини:

Позивач з відповідачкою перебували у шлюбі з 11.12.2010 року, що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу 1-BЛ № 150301, актовий запис № 551.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24.11.2015 року, шлюб між сторонами було розірвано.

Під час шлюбу сторонами було придбано наступне нерухоме майно:

- 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м.Харків вулиця Юмашева № 38 - за договором купівлі-продажу від 10.04.2013р, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № 593.

Відповідно до п.2 вказаного договору житловий будинок літ. «А-1» має житлову площу 148,4 кв. м., загальну площу 240,1 кв. м., а також надвірні будівлі та споруди: сарай літ. «Г», льох літ. «Е», вбиральня літ. «В», гараж з оглядовою ямою літ. «Ж», зливні ями №3.6, огорожа № 4, 5.

При цьому згідно п.1 вказаного договору за Відповідачем ОСОБА_4 було записано 1/5 частина будинку, а за Позивачем ОСОБА_9 - 7/150 частин будинку.

Про зазначене в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено записи № 614357 від 10.04.2013 року згідно витягу № 2239585 та № 614397 від 10.04.2013 року згідно витягу № 2239864.

В фактичне користування сторони отримали від продавця приміщення № 5-1 (кухня), 5-2 (житлова площею 11,6 кв. м.), 5-3 (житлова площею 15,2 кв. м.), 5-4 (коридор), 5-5 (коридор), 5-6 (житлова площею 14,0 кв. м.), 5-7 (санвузол), тамбур У1, а також гараж з оглядовою ямою літ. «Ж». Належність саме вказаних приміщень та гаражу продавцю підтверджується рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Харкова від 09.10.2002 р№ 324/16.

За вимогами статті 6 ЦК України визначено:

1. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

2. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

3. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Вимогами статті 11 ЦК України визначено:

1. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

2. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини.

Вимогами статті 13 ЦК України визначено:

1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За вимогами ст..3 СК України визначено: Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За вимогами статей 61, 63, 69, 70, 71 СК України:

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якш інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

З урахуванням викладених статей, спільним майном, є майно, яке придбанно сторонами які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки і за спільні кошти.

Як зазначено в ст.10, 11 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З аналізу встановлених обставин та вказаних норм Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, сторони при укладанні договору купівлі-продажу безпосередньо визначили, що майно належить сторонам на праві спільної часткової власності. Таким чином, правова позиція відповідачки, щодо визначення часткової власності з підстав внесення коштів при купівлі-продажу нерухомого майна, які не були отримані від спільної діяльності під час спільного проживання заслуговує на увагу, та підтверджується доказами, а тому сторонами відповідно до статті 6 ЦК України сторони чітко визначали належність майна на праві спільної часткової власності.

Крім того, права та обовязки сторін визначені означеним договором, який на час розгляду справи чинний та в встановленому законному порядку не визнано недійсним в частині належності майна. Отже, нерухоме майно при вказаних обставинах, придбано не за спільні кошти, не може бути визнано спільною сумісною власністю.

За ст. 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і ють право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, івати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Вимогами статті 16 ЦК України визначено:

Стаття 16. Захист цивільних прав та інтересів судом

1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Оскільки, вимоги ст. 150 ЖК України, ст.16 ЦК України, наявна частка власності відповідача у спільної часткової власності, якою відповідно до закону позивач має право володіння, розпорядження та користування, вимоги позивача щодо вселення його в житлове приміщення є обгрунтованими та підлягають задоволеню.

Враховуючи вимоги статті 3 ЦПК України, ( Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів), порушених прав позивача в частині: не чинити перешкод у користуванні вказаними приміщеннями, суд вважає, безпідставними. Суд розглядає справи щодо порушеного права та не розглядає вимог яки можуть бути порушені в майбутньому, а тому означені вимоги в даної частині є безпідставні.

Тому, суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. 7,11, 57, 88, 169, 174, 212, 213, 214, 215, 218, ЦПК України, 60, 61, 69, 70, 71, СК України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання спільною сумісною власністю, поділ майна, вселення у житлове приміщення, покладення обовязку, задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_9 у приміщення № 5-1 - 5-7, тамбур У1 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: м. Харків вулиця Юмашева № 38.

Зобовязати ОСОБА_4 передати ОСОБА_9 ключі від вхідних дверей у вказані приміщення.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 судові витрати 640грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня його проголошення або отримання копії рішення особами, які беруть участь у справі але не були присутні у судовому засіданні.

Суддя: В.М.Євтіфієв