АПЕЛЯЦІЙНИЙСУДМІСТАКИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Скрипнікова Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Служби безпеки України, третя особа: ОСОБА_5, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

за апеляційною скаргою Служби безпеки України, поданою представником МихальчукомЮрієм Петровичем

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Справа № 761/43644/16-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/10414/2017
Головуючий у суді першої інстанції: О.Ф. Малинников
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_3 до Служби безпеки України, третя особа ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Стягнуто з Служби безпеки України на користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди 45857,01 грн. та на відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, Служба безпеки України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування фактичних обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що пошкоджений внаслідок дорожньо - транспортної пригоди автомобіль позивачем було відремонтовано і відчужено, а тому розмір заподіяних позивачу збитків повинен визначатися як вартість витрат, реально понесених ним на відновлення пошкодженого транспортного засобу, а не як зазначена у висновку експерта сума оцінки завданої майнової шкоди. Вказав, що навіть у випадку відчуження автомобіля без проведення його ремонту позивач не має права вимагати відшкодування всієї заявленої ним до стягнення суми у розмірі 45857,01 грн., оскільки після отримання ним певних коштів від продажу сума фактично понесених витрат зменшується. Вважає, що після продажу транспортного засобу ОСОБА_3 взагалі не має права вимагати стягнення коштів на свою користь, так як він вже не є власником пошкодженого автомобіля. Посилався на те, що в силу положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування потерпілому витрат, пов'язаних з проведенням експертного дослідження з питань визначення розміру заподіяного збитку, відшкодовується страховиком, а тому суд першої інстанції безпідставно стягнув такі витрати з відповідача. Зазначив, що про проведення експертної оцінки Служба безпеки України не повідомлялася, в зв'язку з чим була позбавлена можливості оглянути фактично завдані автомобілю пошкодження та висловити свої зауваження на результати оцінки. Вважає, що позивачем не було надано суду жодних переконливих доказів на підтвердження того, що діями відповідача йому було заподіяно моральну шкоду, а також не обґрунтовано її розмір.

У судовому засіданні представник Служби безпеки України Скрипніков Д.С. підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав доводи викладені в ній безпідставними, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить його розписка яка міститься в матеріалах справи. Причини неявки ОСОБА_5 суду не повідомив, будь - яких заяв, клопотань до суду від нього не надходило. Колегія суддів визнала такі причини неявки неповажними та вважала за можливе, у відповідності до вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України, розглянути справу за відсутності третьої особи. Неявка зазначеної особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги про стягнення з Служби безпеки України відшкодування матеріальної шкоди 45857,01 грн. та у відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн., суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, ухвалив рішення на підставі 1166, 1167, 1172, 1192 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

За змістом ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що в світлі ст. 61 ЦПК України, у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.

Відповідно до вимог ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначається, що особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим. Така особа може бути притягнута до відповідальності роботодавцем у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.).

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 03 червня 2015 року на перетині вулиць Мельникова та Якіра в місті Києві відбулася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля «Хонда», д.н.з. НОМЕР_1, який належав ОСОБА_3, та автомобіля «Опель», д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, власником якого є СБУ. Внаслідок зазначеної дорожньо - транспортної події транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, а саме у порушенні п. 8.10 Правил дорожнього руху, що потягло за собою скоєння ДТП, проте провадження у справі було у зв'язку у зв'язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП. Таким чином, зазначеною постановою встановлена вина ОСОБА_5 в порушенні ПДР, що потягло за собою скоєння ДТП та пошкодження автомобіля позивача. Вказані обставини не потребують доведення, оскільки постанова суду набрала законної сили. Тобто, в заподіянні шкоди позивачеві, внаслідок даної ДТП, винен ОСОБА_5

Судом встановлено, що автомобіль «Опель», д.н.з. НОМЕР_2 належить на праві власності Адміністративно - господарському управлінню Служби Безпеки України. Сам ОСОБА_5, який керував транспортним засобом в момент дорожньо - транспортної пригоди, працював водієм Служби автомобільного транспорту Департаменту господарського забезпечення Служби безпеки України. Оскільки з вищезазначених доказів у сукупності достовірно вбачається, що винуватець дорожньо - транспортної пригоди ОСОБА_5, який керував автомобілем «Опель», д.н.з. НОМЕР_2, як працівник Служби Безпеки України, при виконанні своїх обов'язків водія, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого і вірного висновку про покладення відповідальності за завдану ОСОБА_3 матеріальну та моральну шкоду на відповідача Службу безпеки України, в порядку ст. ст.1167, 1172 ЦК України.

Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

На підтвердження розміру заподіяної внаслідок дорожньо - транспортної пригоди матеріальної шкоди ОСОБА_3 подав Звіт № 72/06/15 про оцінку вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженого транспортного засобу від 17 червня 20154 року, проведену сертифікованим суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_9

Відповідно до цього Звіту, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Хонда», д.н.з. НОМЕР_1 після дорожньо - транспортної пригоди з врахуванням фізичного зносу та ВТВ складає 93687,66 грн.

У свою чергу, Службою Безпеки України будь-яких істотних та переконливих доказів на спростування висновків оцінювача щодо визначеного ним розміру майнової шкоди не було надано ні суду першої інстанції, ні у розпорядження суду апеляційної інстанції під час перегляду зазначеної справи. Посилання скарги на ту обставину, що працівник СБУ не був присутнім під час огляду оцінювачем пошкодженого автомобіля позивача не свідчить про ухвалення судом незаконного рішення. Так, при огляді даного автомобіля був присутнім працівник страхової компанії СК "Вусо" ОСОБА_10, з якою СБУ перебувала у договірних відносинах та будь - яких заяв вказаний працівник страхової компанії не зробив. Крім того, представником СБУ не заявлялось в суді клопотання про призначення у справі авто-товарознавчої експертизи, не було надано суду і будь - яких висновків інших фахівців, щодо визначення розміру майнової шкоди, заподіяної позивачеві пошкодженням його автомобіля, з метою спростування висновків оцінювача ОСОБА_9

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано послався при визначенні розміру матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у зв'язку з дорожньо - транспортною пригодою, на Звіт про оцінку вартості збитку № 72/06/15, оскільки вказана оцінка була проведена сертифікованим суб'єктом оцінювальної діяльності, у відповідності та на підставі положень Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. Разом з тим, Службою Безпеки України результати проведеного оцінювального дослідження жодним чином не спростовані, будь-яких обґрунтованих доводів про те, що розмір збитку розраховано невірно та в дійсності він має менший розмір, ніж вказано експертом, не зазначено.

За правилами статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як вбачається, ОСОБА_3 отримано страхове відшкодування у розмірі 50000,00 грн. від страховика цивільно - правової відповідальності водія автомобіля «Опель», д.н.з. НОМЕР_2, а тому, заподіяний йому матеріальний збиток підлягає відшкодуванню відповідачем в розмірі, що становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Також враховуючи, що з вини службової особи Служби Безпеки України позивач був змушений нести додаткові витрати, пов'язані з переміщенням пошкодженого автомобіля за допомогою евакуатора, проведення експертних досліджень з метою захисту свого порушеного права в суді, на загальну суму 1986,35 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі витрати також підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, оскільки факт їх понесення підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями, а причиною їх виникнення є неправомірні дії працівника відповідача.

Відповідно до ст.1167 ЦК України особа, якій завдано моральної шкоди внаслідок неправомірних рішень, дій чи бездіяльності, має право на її відшкодування за рахунок особи, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до вимог ст.23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», підставами задоволення судом позову про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної шкоди є наявність моральної (немайнової) шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Пунктом 9 постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням того, що при розгляді справи встановлено склад цивільного правопорушення, за наявності якого наступає відповідальність за заподіяну шкоду, в тому числі й моральну, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач Служба безпеки України на звернення позивача щодо позасудового врегулювання питання відшкодування шкоди відповіла відмовою, працівником відповідача - ОСОБА_5 своя вина в заподіянні шкоди не визнавалася, постанова суду про визнання його винним в заподіянні шкоди оскражувалася до суду апеляційної інстанції, в зв'язку з чим позивач був тривалий час позбавлений можливості звернутися до страховика та отримати страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано посилався при ухваленні рішення про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди на те, що ОСОБА_3 зазнав моральних переживань внаслідок дій службової особи відповідача, які зумовлені неможливістю користуватися транспортних засобом та, як наслідок, призвели до вимушених змін в звичайному укладенні життя та діяльності. Розмір моральної шкоди судом першої інстанції визначено з урахуванням усіх фактичних обставин справи, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, в сумі 3 0000,00 грн..

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір заподіяних позивачу збитків повинен визначатися як вартість витрат, реально понесених на відновлення пошкодженого транспортного засобу, а не як зазначена в висновку експерта вартість відновлювального ремонту, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому під збитками варто розуміти втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (стаття 22 ЦК України)

Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-760цс15 роз'яснив, що згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування колісним транспортним засобом.

На підтвердження того, що для відновлення пошкодженого внаслідок дорожньо - транспортної пригоди автомобіля ОСОБА_3 необхідно понести витрати на загальну суму 93 687,66 грн., ним подано Звіт № 72/06/15 про оцінку вартості збитку.

При цьому заявлення позивачем до стягнення саме суми витрат на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу не суперечить положенням ст.ст. 22, 1192 ЦК України, відповідно до яких суд може визначити розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, відповідно до вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

На правильність висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідача різниці між оціненою вартістю відновлювального ремонту та страховою виплатою не впливають доводи апеляційної скарги Служби безпеки України про те, що автомобіль «Хонда», д.н.з. НОМЕР_1 після дорожньо - транспортної пригоди було відчужено, оскільки отримання коштів від його продажу жодним чином не впливає на обсяг відповідальності відповідача за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо - транспортної пригоду, відповідальність за яку виникає з загальних положень деліктного права та обумовлена самим фактом заподіяння шкоди.

Безпідставним також є твердження про те, що станом на дату розгляду справи ОСОБА_3 не має права вимагати відшкодування завданої шкоди на свою користь, так як вже не є власником транспортного засобу, оскільки на момент настання дорожньо - транспортної пригоди автомобіль «Хонда», д.н.з. НОМЕР_1 належав позивачу, а таму шкода була завдана саме його майну та він має право на її відшкодування в порядку ст. 1166 ЦК України, незалежно від подальшого розпорядження пошкодженим автомобілем.

Необґрунтованими та такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції є доводи апеляційної скарги про те, що при задоволенні позову суд першої інстанції поклав в основу рішення невірно визначений розрахунок збитку, який ґрунтується виключно на звіті № 72/06/15, з наступних підстав.

В силу положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В обґрунтування своїх доводів щодо розміру заподіяної шкоди ОСОБА_3 подав суду Звіт № 72/06/15 про оцінку вартості збитку від 17 червня 2015 року, виконаний сертифікованим суб'єктом оцінювальної діяльності, у відповідності та на підставі положень Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, із зазначенням детального розпису пошкоджень та необхідних для їх усунення витрат.

Служба безпеки України, заперечуючи проти заявленого позивачем розміру збитку, викладених у Звіті відомостей щодо вартості необхідних для відновлювального ремонту транспортного засобу витрат жодним чином не спростувала, будь-яких обґрунтованих доводів щодо невідповідності зазначених у звіті пошкоджень реально завданим автомобілю «Хонда», д.н.з. НОМЕР_1 не заявляла, про призначення у справі судової експертизи, з метою з'ясування дійсної вартості майнової шкоди, не клопотала, хоча представник відповідача не був позбавлений такої процесуальної можливості.

При цьому, заявлене представником Служби безпеки України клопотання про витребування відомостей щодо суми, за яку ОСОБА_3 можливо відчужив свій автомобіль, не має правового значення для спростування визначеної у Звіті № 72/06/15 вартості відновлювального ремонту, який визначався станом на час настання дорожньо - транспортної пригоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав підстав для стягнення з Служби безпеки України відшкодування моральної шкоди, так як в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що з вини відповідача ОСОБА_3 зазнав моральних страждань, а також будь-яких доказів на підтвердження розміру заподіяної моральної шкоди, колегія судів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог ст. 1172 ЦК України юридична відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

При цьому положення даної статті не містять обмежень щодо того, що відшкодуванню підлягає лише матеріальна шкода, а тому, оскільки службовою особою Служби безпеки України - водієм Служби автомобільного транспорту Департаменту господарського забезпечення Служби безпеки України ОСОБА_5 було заподіяно шкоду належному ОСОБА_3 майну, що потягнуто для останнього моральні переживання та вимушені зміни в організації звичного укладу життя, доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для покладення на Служби безпеки України відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Твердження про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження розміру заподіяної моральної шкоди колегія судів не приймає до уваги, оскільки наявними у справі документами обґрунтовуються доводи позивача щодо того, що Службою безпеки України було відмовлено ОСОБА_3 в позасудовому вирішенні питання про відшкодування заподіяної майнової шкоди, незважаючи на складення уповноваженими особами ДАІ протоколу про адміністративне правопорушення саме на працівника відповідача. Також з матеріалів справи вбачається, що постанова Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року, якою ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, оскаржувалася в апеляційному порядку, що підтверджує посилання позивача на те, що він тривалий час не міг отримати відшкодування понесеної ним шкоди, а тому повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя і повсякденної діяльності.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині його оскарження відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Служби безпеки України, подану представником Михальчуком Юрієм Петровичем відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: