У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року публічне акціонерне товариство «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» (далі ПАТ «Івано-Франківське СУМБ») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_3 укладено договір поставки товару, а саме: згідно із накладними: від 16 січня 2009 року № 4 на суму 117 507 грн 24 коп. та від 3 листопада 2009 року № 352 на суму 68 150 грн 46 коп., а усього на суму 185 657 грн 70 коп. У січні-липні 2009 року відповідач частково сплатив борг у розмірі 80 850 грн, а тому за ним обліковується заборгованість у розмірі 104 807 грн 70 коп., яку позивач разом з інфляційними витратами у розмірі 747 грн 60 коп. та трьома процентами річних у розмірі 1 079 грн 88 коп. просив стягнути на свою користь.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 березня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Івано-Франківське СУМБ» заборгованість за поставлений товар у розмірі 68 150 грн 46 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Івано-Франківське СУМБ» заборгованість за поставлений товар у розмірі 104 807 грн 70 коп., 747 грн 60 коп. інфляційних витрат та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 2 433 грн 45 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2014 року скасовано справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Івано-Франківське СУМБ» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Івано-Франківське СУМБ» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Івано-Франківське СУМБ» 104 807 грн 70 коп. заборгованості за поставлений товар, 747 грн 60 коп. інфляційних втрат, 2 433 грн 45 коп. - три відсотки річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 131, 132, 134 КЗпП України та того, що відповідач своїми діями при виконанні трудових обов'язків заподіяв позивачу шкоду, для відшкодування якої позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого просив відповідач, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відомості про трудову діяльність позивача жодним чином не доводять того факту, що спірні будівельні матеріали, перелік яких міститься у оспорюваних накладних, видавалися відповідачу під звіт та були використані підприємством на будівництві. Між сторонами не існувало правовідносин, які регулюються ст. 134 КЗпП України. Наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем не може бути перешкодою щодо виникнення між ними інших договірних, не пов'язаних з трудовими, правових відносин, які не суперечать цивільному законодавству. Такими могли бути договори купівлі-продажу. Також відсутні правові підстави для застосування положень ст. ст. 256, 257 ЦК України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що згідно із накладної від 16 січня 2009 року № 4 ОСОБА_3 отримав на підставі дозволу голови правління від ПАТ «Івано-Франківське СУМБ», товар на суму 117 507 грн 24 коп., за поданою заявою ОСОБА_3 від 16 січня 2009 року про виписку будівельних матеріалів за власний рахунок, згідно виписаної накладної з відтермінуванням оплати до 3-х місяців, тобто до 16 квітня 2009 року. Зазначена заява написана відповідачем власноручно, а також ним підписана накладна від 16 січня 2009 року № 4.

Згідно накладної від 3 листопада 2009 року № 352 ОСОБА_3 отримав за дозволом голови правління від ПАТ «Івано-Франківське СУМБ», товар на суму 68 150 грн 46 коп. за поданою заявою від 3 листопада 2009 року про виписку будівельних матеріалів за власний рахунок, без зазначення терміну оплати.

Написання цієї заяви власноручно відповідачем, а також факт підписання ним накладної від 3 листопада 2009 року № 352 не оспорюється.

ОСОБА_3 частково здійснено оплату товару: 27 січня 2009 року - 19 тис. грн, 27 квітня 2009 року - 31 тис. грн, 14 липня 2009 року - 30 тис. грн, та 21 травня 2010 року - 850 грн, що підтверджується бухгалтерською довідкою та прибутковим касовим ордером від 21 травня 2010 року № 8,

Також з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 з 17 березня 1997 року працював виконробом у ПАТ «Івано-Франківське СУМБ», у тому числі, з 1 травня 2000 року старшим виконробом дільниці № 4, та був звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України наказом від 30 вересня 2011 року № 48-к.

За загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати (ст. ст. 655, 692 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції установив, що заяви про виписку будівельних матеріалів подані від імені відповідача як фізичної особи, у них зазначено про виписку матеріалів за власний рахунок, тобто суд вважав, що договори купівлі-продажу укладено між приватною особою (відповідачем) і суб'єктом господарювання (позивачем). Між цими ж сторонами підписано і накладні, в яких позивач виступає приватною особою, а не працівником ПАТ «Івано-Франківське СУМБ». Копії квитанцій, що видані банком, свідчать про оплату ОСОБА_3 на користь позивача грошових коштів за договорами купівлі-продажу як фізичною особою. Відомості про трудову діяльність позивача не доводять того факту, що саме спірні будівельні матеріали, перелік яких міститься у оспорюваних накладних, видавалися відповідачу під звіт та були використані підприємством на будівництві. Відповідачем не надано доказів, що заяви на виписку йому за власний рахунок будівельних матеріалів написані ним під тиском адміністрації підприємства і під час знаходження на лікарняному. У матеріалах справи відсутні відомості, що з цього приводу ОСОБА_3 звертався до правоохоронних органів. Наявність трудових відносин між сторонами не може бути перешкодою щодо виникнення між ними інших договірних, не пов'язаних з трудовими, правових відносин, які не суперечать цивільному законодавству.

Разом з тим, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року зазначено, що висновки судів щодо існування між сторонами договірних, а не трудових відносин не є безспірними.

Згідно із п. п. 1, 2, 6, 7 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Суду апеляційної інстанції слід надати оцінку доводам відповідача про те, що між ним та позивачем не укладалися договори купівлі-продажу будівельних матеріалів, а мало місце порушення трудової дисципліни, оскільки ним несвоєчасно складалися звіти про списання будівельних матеріалів, отриманих під звіт.

Таким чином, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, не з'ясував, які правовідносини виникли між сторонами (трудові чи інші цивільно-правові), оскільки відповідач належить до категорії працівників, з якими може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність та який був матеріально відповідальною особою.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Разом з тим, суди вдруге не встановили які існують між сторонами правовідносини, трудові чи інші цивільно-правові.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик