Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1340/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Коліуш Г. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

04.07.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря Яковлєвої Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору про відкриття кредитної лінії недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 травня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернуся з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Банк) про визнання недійсним п. 6.1. договору про відкриття кредитної лінії №7/KVN6-04-08 від 10 квітня 2008 року.

В ході розгляду справи позивач подав заяву про зміну предмета позову (а. с. 27) і просив визнати недійсним договір про відкриття кредитної лінії №7/KVN6-04-08 від 10 квітня 2008 року(далі - Договір), укладений між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_2.

Позов обґрунтовано тим, що в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, Банк не надав позивачу в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну його вартість, в тому числі в Графіку зниження розміру кредитної заборгованості не зазначена вартість таких сукупних послуг як послуги зі страхування предмету іпотеки, послуги з нотаріального посвідчення договору, фінансових зобов'язань позичальника, пов'язаних з отриманням траншів кредиту щодо сплати на користь банку комісійної винагороди. Укладений сторонами Договір не містить умов про мету, на яку може бути використаний кредит, право позичальника на дострокове повернення кредиту, дати надання траншів та спосіб надання кредиту - готівковий або безготівковий. Пункти 4.7., 7.8. Договору не містять відомостей по базу розрахунку комісійної винагороди. Умови вказаного Договору на думку позивача є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача та у відповідності до ч. 2, п. 10 ч. 3, ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання цього договору недійсним.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Апеляційного суду Кіровоградської області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи своє клопотання позивач зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що ухвалено судом з неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема зазначає, що він, як споживач кредитних послуг, не мав достовірних відомостей щодо суми витрат, які зобов'язаний сплатити на користь Банку при погашенні заборгованості по кредиту, що у свою чергу, ставить його у тяжке, несправедливе становище, створює дисбаланс у зарахуванні відсотків та тіла кредиту і надає банку можливість одержати завищені та несправедливі доходи. Вказує, що Договір не містить чітких умов надання траншів: розміру кожного траншу та строків їх надання. Не передбачено договором умов дострокового повернення кредиту, що відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є істотною та обов'язковою умовою для договору даного виду. Суд не врахував, що Банк не надав йому інформацію про супутні витрати на страхування предмета іпотеки, нотаріальне посвідчення договору іпотеки.

Позивач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи (а. с. 140), особисто в судове засідання не з'явився.

Представник позивача - адвокат Ковальова О.А. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи (а. с. 142), свого представника в судове засідання не направив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив і матеріалами справи підтверджується, що згідно Заяви на отримання кредиту від 31 березня 2008 року ОСОБА_4 звернувся до ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із заявою про отримання кредиту в сумі 80 000 доларів США строком на 180 місяців зі сплатою процентів за ставкою 16,5%, цільове призначенням кредиту: для ремонту квартири (а.с. 7-8).

10 квітня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», найменування якого згодом змінено на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у зв'язку із зміною організаційно-правової форми, та ОСОБА_2 був укладений договір про відкриття кредитної лінії №7/KVN6-04-08, за умовами якого банк зобов'язався відкрити позичальнику (позивачу) невідновлювану кредитну лінію на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності в розмірі 76 200 доларів США з щомісячною до 10 числа кожного місяця відповідно до Додатку № 1 до договору оплатою процентів за ставкою 16,5 відсотків річних, строком до 10 квітня 2023 року (п. 2.1, 3.2. 4.3. Договору, а.с. 4-6).

Згідно з п. 3.1 кредитного договору видача кредитних ресурсів проводиться на підставі письмових заяв позичальника за згодою Банку.

Пунктом 6.1. кредитного Договору передбачено пеню у розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення на випадок прострочення позичальником повернення кредиту чи сплати процентів.

На підставі п. 5 Договору про відкриття кредитної лінії між Банком та позичальником був укладений іпотечний договір № 7/KVN6-Z від 10 квітня 2008 року, за умовами якого іпотекодавець (позичальник за кредитним Договором) передав в заставу Банку нерухоме майно: квартиру № 4, що знаходиться за адресою: м. Олександрія, вул. Червоноармійська, буд. 56 (а.с. 112-115).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК).

Як зазначено у ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. ч. 1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК).

Загальні вимоги чинності правочину встановлені ст. 203 ЦК України.

Виходячи із змісту ст. 4 ЦК України можна дійти висновку, що регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту здійснюється не лише цим Кодексом, а й іншими актами цивільного законодавства, зокрема спеціальними, яким є Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК, зокрема визнання правочину недійсним.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

Додаткові підстави недійсності договорів, укладених між продавцями товарів або виконавцями послуг і споживачами, містить Закон України «По захист прав споживачів».

Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення кредитного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст. 1 цього Закону встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема: мета, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту

Відповідно до п. 2.5 вказаних Правил банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Крім того, банки зобов'язані, згідно з п. 2.4 Правил, отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною формою.

Відповідач не заперечував, що він не отримав від позивача письмового підтвердження про ознайомлення з встановленою формою повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Проте, це не може бути єдиною і самодостатньою підставою для визнання договору недійсним.

По перше. Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону.

Тобто вказана норма права відсилає до інших норм в частині наслідків, які настають у випадку недотримання її положень.

В свою чергу норми ст. ст. 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено інші правові наслідки ненадання споживачу інформації про товар (продукцію), ніж недійсність договору.

По друге позивач має довести, що невиконання Банком вимог законодавства про попереднє повне і в належній формі ознайомлення його з умовами кредитування та сукупну вартість кредиту мало наслідком реальне порушення його прав, тобто привело до їх припинення або зменшення їх обсягу.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, примірний перелік яких міститься у ч. 3 ст. 18 вказаного Закону.

Позивач не вказував на обставини, передбачені будь-яким з пунктів частини 3 ст. 18 Закону.

Проте наведений в законі перелік несправедливих умов договору не є вичерпним.

За загальним правилом, викладеним у ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Споживач має право довести, що умови укладеного ним договору відповідають вимогам ч. 2 ст. 18 названого Закону, тобто є несправедливими.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на несправедливість умов кредитного договору через ненадання йому інформації про сукупну вартість продукту, яка включає розмір процентів, комісій неустойки та супутніх витрат.

Проте договір містить умови щодо розміру кредитування (п. 2.1.), строку кредитування (п. 3.2.) та умови його повернення і сплати процентів, розмір щомісячних платежів та їх складових, розмір часин «тіла» кредиту, процентів, комісій (Додаток № 1 до кредитного договору - Графік зниження розміру заборгованості (а. с. 32-33).

Матеріали справи не містять доказів того, що реальна процентна ставка є більшою за ту, яка вказана в Договорі з урахуванням розміру передбачених п. 4.7., 7.8. комісій, які обумовлені сторонами в договорі окремо.

Умови щодо комісій передбачають випадки її сплати (події з настанням яких у позичальника виникає обов'язок сплатити комісію), розмір комісії в числовому або процентному відношенні до суми кретину.

Ці умови є однозначними, чіткими і зрозумілими для їх сприйняття.

Позивач безпідставно посилається на суму сплачених ним процентів та, як позивач не надав доказів того, що річна процентна ставка є явно завищеною, а розмір сплачених ним процентів визначається тривалістю кредитування - 15 років.

Щодо строків надання кредиту, на відсутність яких вказував позивач, то в п. 3.1. оспорюваного договору сторони погодили, що видача кредитних ресурсів здійснюється у межах кредитної лінії на підставі письмових заяв позичальника, за погодженням з банком.

Тобто строк отримання частин кредиту та їх розміри, в межах загального розміру кредитної лінії, визначається перш за все самим позичальником, який має повідомити про це банк, подавши відповідну заяву.

Позивач в позові зазнав, що Банк надав йому обумовлені кредитні ресурси, тобто виконав свої зобов'язання по наданню кредиту в повному обсязі. Дані про порушення Банком строків видачі запитуваних позичальником частині кредиту чи їх розмір у справі відсутні.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що в заяві про отримання кредиту позивач сам зазначив мету його отримання - для ремонту квартири, розмір кредиту та розмір процентної ставки, строк кредитування, які в цілому відповідають умовам укладеного кредитного договору.

Стосовно посилання позивача на відсутність умов про дострокове повернення кредиту, то умови договору не містять будь-яких обмежень у реалізації цього права позичальника і не обумовлюють його додатковими обов'язками чи відповідальністю позичальника.

Позивач жодним чином не обґрунтував порушення його прав, як споживача фінансової послуги (позичальника) відсутність у тексті кредитного договору спеціально передбаченої умови щодо права дострокового повернення кредиту за умови, що відповідних заборон не містить ні договір, ні законодавство.

Щодо п. 6.1. договору, яким встановлено неустойку за невиконання позичальником своїх зобов'язань, то колегія суддів дійшла висновку, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (ч. 1 ст. 546 ЦК).

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони мають право змінювати розмір неустойки, встановлений актами цивільного законодавства.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Твердження позивача про те, що передбачена п. 6.1. договору пеня у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення є завищеною і не відповідає засадам справедливості та добросовісності нічим не обґрунтоване.

Позивач не виконав покладених на нього ст. ст.10, 60 ЦПК України процесуальних обов'язків та не довів того, що неустойка в такому розмірі є несправедливим тягарем для нього і джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків відповідача.

Колегія суддів вважає, що загалом сумарний розмір пені залежить в даному конкретному випадку від суми прострочених платежів та строку невиконання позичальником зобов'язань, тобто від відповідального виконання позивачем своїх зобов'язань.

Позивач не посилався на те, що він був позбавлений можливості в ознайомленні із змістом договору та можливістю узгоджувати їх з відповідачем або обмежений у цьому.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку доказам у справі, правильно встановив, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний для цього обсяг цивільної дієздатності.

До укладення договору позивач був проінформований про його істотні умови такі, як розмір кредиту, строк кредитування, процентну ставку та порядок його повернення і відповідальність за порушення зобов'язань.

Суд також дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довів, що умови договору є несправедливими, а саме, що вони фактично містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Недоведеність цих обставин не дає підстав для висновку про порушення прав позивача, що є підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні пред'явлених вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування або зміни рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: