Справа № 369/3920/15-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/2514/17 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 47 27.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

27 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючогоБерезовенко Р.В.,
суддівЖурби С.О.. Олійника В.І.,
при секретаріСпеней І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, розподіл майна, визнання права власності на 1/2 частину матеріалів, обладнання, які використані в процесі будівництва жилого будинку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, розподіл майна, визнання права власності на 1/2 частину матеріалів, обладнання, які використані в процесі будівництва жилого будинку.

В обґрунтування позову посилалася на те, що з 1999 року вона і ОСОБА_6 почали проживати разом за адресою: АДРЕСА_1.

У 2010 році вони переїхали проживати у приватний будинок по АДРЕСА_3

За час їхнього спільного проживання їх стосунки мали всі ознаки подружнього життя: спільне місце проживання, побут, ведення господарства, бюджет, взаємні права та обов'язки.

У 2006 році вони придбали земельну ділянку у АДРЕСА_4 загальною площею 0,05 га.

На час пред'явлення позову вартість земельної ділянки за ринковими цінами становила 750 тис. грн. У 2007-2008 pоках вони побудували будинок за адресою: АДРЕСА_4 вартість якого за ринковими цінами становить 3 млн. 250 тис. грн. Вказаний будинок не було здано в експлуатацію.

Просила встановити факт того, що вона та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у період з 1 січня 1999 року по 1 лютого 2015 року; провести поділ усього майна набутого за час спільного проживання сторін.; визнати за нею у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частини матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Встановлено факт того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у період з 1 січня 2004 року по 1 лютого 2015 року.

Визнано у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину матеріалів, обладнання, які були використані у період з 1 січня 2004 року по 1 лютого 2015 року в процесі будівництва житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_3

У решті позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року скасовано рішення апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пред'являючи позов, ОСОБА_5 посилалась на те, що з 1 січня 1999 року по 1 лютого 2015 року вона та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу й за цей час за спільні кошти побудували будинок.

Судами встановлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 11 липня 2001 року ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Гореницької сільської ради від 28 грудня 1999 року № 59/6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1603 га, яка розташована на території АДРЕСА_4 землю передано для обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Відповідно до відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 22 червня 2015 року інвентаризаційна справа на об'єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 в архіві підприємства не зареєстрована.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, набуття майна в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, та підстав для визнання права власності на 1/2 частину матеріалів, обладнання, які використані в процесі будівництва жилого будинку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачкою доведено факт перебування її з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах і проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Оскільки норми ст. 74 СК України набрали чинності з 1 січня 2004 року, а КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, не містив норм, які регулюють режим спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, суд дійшов висновку про встановлення факту того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у період з 1 січня 2004 року по 1 лютого 2015 року. Спірний будинок був побудований за час спільного проживання сторін, а тому згідно з нормами ст. ст. 60, 74 СК України матеріали, обладнання, які були використані у період з 1 січня 2004 року по 1 лютого 2015 року в процесі будівництва будинку належать сторонам на праві спільної сумісної власності.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року колегія ВССУ вказувала, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи відповідача про те, що він з червня 2003 року і досі перебуває у фактичних шлюбних відносинах та веде спільне господарство з ОСОБА_7, проживає з останньою у їхній спільно придбаній квартирі АДРЕСА_2. Вказана квартира була придбана ним та ОСОБА_7 на підставі укладеного 24 вересня 2003 року інвестиційного договору за їх спільні кошти. Також у нього з ОСОБА_7 є спільна дитина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-2253цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Отже, ухвалюючи рішення суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів проживання сторін однією сім»єю, наявністю між ними відповідних прав та обов»язків подружжя.

Не було надано стороною позивача, також, жодного належного та допустимого доказу на спростування заперечень відповідача та тих обставин, встановлених та підтверджених належними та допустимими доказами, які маються в матеріалах справи, що відповідач з червня 2003 року і досі перебуває у фактичних шлюбних відносинах та веде спільне господарство з ОСОБА_7, проживає з останньою у їхній спільно придбаній квартирі АДРЕСА_2. Вказана квартира була придбана ним та ОСОБА_7 на підставі укладеного 24 вересня 2003 року інвестиційного договору за їх спільні кошти. Також, у нього з ОСОБА_7 є спільна дитина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та є такими, що висновки суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: С.О.Журба

В.І.Олійник